Jarosław Iwaszkiewicz

Szicíliai utazások

Józef Rajnfeld emlékére

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jarosław Iwaszkiewicz: Książka o Sycylii

Wydawnictwo Austeria, 2018

Fordította

Éles Márta

Ez a könyv a Poland Translation Program
támogatásával jelent meg

ORPHEUSZ KIADÓI KFT.

1062 Budapest, Bajza utca 18.

E-mail: orpheusz.kiado@gmail.com

Kiadásért felel az Orpheusz Kiadó ügyvezető igazgatója.

Szerkesztés: Szenyán Erzsébet

Korrektúra: Diósi Mária, Oláh János-ösztöndíjas

Tördelés: Pánczél András

ISBN 978-615-5886-65-2

© Jarosław Iwaszkiewicz jogutódjai 2021

© Éles Márta, 2021

© Orpheusz Kiadó, 2021

I

A könyvek a legkülönbözőbb módokon születnek meg. A szerzők olykor sokáig gondolkodnak, tervezgetnek, máskor hirtelenül és váratlanul keletkezik egy-egy mű. Vannak könyvek, amelyeket az olvasóra gondolva írnak, elképzelve annak reakcióját, vannak olyanok, amelyeket csak egy embernek írnak sőt, olyanok is vannak, amelyeket csak önmagának ír a szerző.

Ez a könyv azonban egészen más lesz. Bizonyos fejezeteit
a szörnyű német megszállás alatt írtam, ezek pótszerként hatnak, akár a hasis, akár egy pohár vodka – Szicília bódító emlékeiről van szó. A fagy sötét éjszakáiban alakult az elbeszélés
a „boldog” szigetről, amely a régi utazások idején mélyen a szívembe vésődött. Látszólagos boldogságáért vértengerrel fizetett. A könyv más részei pedig úgy íródtak, hogy új szemmel néztem Szicíliára – vagy talán az egész világra.

Később újra visszamentem Szicíliába, meglepetésekkel teli visszatérések voltak ezek, amikor is a sziget távolinak tetszett a virágokról és fényekről való ábrándozás világától, az áldott, kicsit álmos, régi valóságától. A háború után más szemmel néztem rá, kevésbé szépnek, de még gazdagabbnak, érdekesebbnek találtam. Nemcsak gyönyörű tájakat láttam, de észrevettem a szegény, ám remek embereket is. Számtalanszor értékeltem nagyra a szicíliai küzdelmeket és törekvéseket.

A könyv más részei pedig úgy íródtak, hogy új szemmel néztem Szicíliára – vagy talán az egész világra.

Mindenesetre mindig e táj iránt érzett mérhetetlen szerelemből születtek.

A könyv egyes fejezetei mintegy rétegenként keletkeztek, és ilyen rétegekként adom át ezeket az olvasónak. Olaszország és Szicília képeit foglalják magukban, részben az utolsó évből, részben negyed évszázaddal korábbról. Nem próbáltam meg kitörölni a régi benyomásokat, sem változtatni a régről bennem maradt képeken. Ha a Monrealéra menő bájos villamosról írok – az ma már a feledésbe vesző múlt. Most nagy, kényelmes busszal lehet felmenni a monrealei katedrálishoz.

Szicíliával Karol Szymanowski elbeszéléseinek hatására találkoztam, aki egykor, az első német megszállás idején, épp úgy, ahogy én, a kegyetlen valóság elől emlékeibe menekülve, elkezdett szicíliai tartózkodásáról mesélni, és annyira felkeltette az érdeklődésemet, hogy azt mondtam magamnak, mint Joseph Konrad, ujjával a térképre bökve: „Oda kell mennem”. Ennek az elhatározásnak a megvalósítása sokkal egyszerűbb volt, mint Conrad utazása Közép-Afrikába; a háború előtt háromszor jártam Szicíliában, 1932-ben, 37-ben és 38-ban. Elindultam 39-ben is, de az akkoriban Európa felett gyülekező viharfelhők Rómában marasztaltak.

Első pillanattól fogva nem a – valóban imponáló – nagy apparátust szerettem meg benne, hanem a hétköznapjait: az egyszerű lakóit, a kereskedőket, halászokat, szállodásokat, a tájat,
a szürke hegyeket, a füstölgő kénégető kemencéket, a szamarakat a város utcáin, a színes szekereket vontató öszvéreket és lovakat. És ha olyan jó érzéssel írtam erről a térségről, ha megtaláltam benne a napsugarakat, amelyek oly nagyon hiányoztak a háború idején az engem körülvevő valóságból, az annak a barátnak a jó érzése, aki felidézi a szeretett arc és karakter vonásait, szívesen elidőz a megfestésüknél, kicsit ismételgeti is az ecsetvonásokat, hogy minél tovább maradhasson a kiválasztott témánál, csak hogy a szeretett személy nevét sokszor kiejthesse. Az ilyenfajta festésből általában nem születnek jó portrék – jobbak azok a rajzok, amelyek néhány alapvető vonással jelölik az arc alapvető jellegzetességeit. Arról sem vagyok meggyőződve, hogy prózám teljes mértékben átadja-e ennek az oly sok nevet viselő varázslatos földnek a hangulatát és tájait. De igyekeztem a lehető legtovább megmaradni az egyszer már kiválasztott témánál és többé-kevésbé mindent átadni, amit tudok róla, és mindent, amit akkor éreztem, amikor ott jártam.

Nem gyűjtöttem Szicíliára vonatkozó irodalmat, de beszereztem és elolvastam róla minden kezembe kerülő könyvet. Sajnos ezek közül kevés olyannal találkoztam, amely mélyreható és kiemelkedő lett volna. A rég olvasott Muratowra ma már nem emlékszem. Akkor még nem ismertem az általa leírt városokat és dolgokat. Camill Mauclair könyve olyan, akár egy okoskodó, túl terjedelmes és gyakorlati részletektől megfosztott bedekker: ez az összeollózott szöveg kevés ismeretanyagot tartalmaz, bár gyönyörű nyelven íródott. Szép Gregorovius könyvecskéje, amely a régi gyalogos vándorlásokat írja le a nyári naptól barna hamuvá perzselt szigeten. Mindig gyönyörűek Platen szicíliai versei, bár a híres Taorminájában többet beszél a német irodalomról, mint a görög színházról.

Nálunk elsősorban Zygmunt Krasiński írt Szicíliáról, aki hátra hagyta Delfinának ajánlott útijegyzeteit. Delfina volt az, aki ezeknek franciául a Journal de Sicile címet adta, és ezen
a néven találjuk ezt a kis művet Krasiński gyűjteményes kiadásaiban. Nem nyújt túl sok ismeretanyagot, tekintettel
Zygmunt úr utazásainak rövidségére, és arra, hogy kevéssé készült fel ezekre az utakra.

Más utazóink csak megemlítik Szicíliát. Nincs átfogóbb munka a lengyelek szerepéről abból az időből, amikor Garibaldi meghódította. Tudjuk azonban, hogy Mierosławski 1848-ban Taormina utcáin harcolt az ottani véres ütközetek idején, valamint Szirakúzában a tüzérség parancsnoka egy bizonyos Wierciński volt... A nevek és események látszólag idegenek
a virágzó szigettől; azt, hogy miként festhetett a csata a virágban úszó taorminai utcán, nehéz volt elképzelni az ott tartózkodásom idején.

A háború után találkoztam két gyönyörű, Szicíliáról szóló könyvvel. Az egyiket Elio Vittorini írta: a sziget egyszerű, jóságos, napcserzett és nagyon szegény lakóiról szóló elbeszélések.
A könyvet írva a szerző megfeledkezett a napfényről és az azúrkék égről, pedig ezek az elemek jelen vannak a szicíliai életben. A másik Vincent Cronin legenda és elbeszélés gyűjteménye, amelyet a Daidalosz által a virágos szigeten egykor előállított arany lépes méz történetének kereséséről állított össze. Itt újfent szinte szó sem esik a mai Szicília emberéről. Szeretném, ha az én könyvem e két különböző mű szintézise lenne.

A szicíliai népnek és sajátos karakterének megértéséhez nagyon hasznos olvasmányok Verga remek novellái és életképei. Ez az igazsággal telített író, aki oly pontosan látja az emberi cselekedetek okait, olykor tehetetlen, vagy meglepődik a szigetlakók lelkivilágának számtalan váratlan reakcióján. Mindenesetre hangsúlyozza a szicíliaiak határozott különbözőségét Olaszország más lakóitól, amire feltétlen emlékeznünk kell ahhoz, hogy megértsük a XIX. és XX. század fordulóján Szicíliában zajló történelmi folyamatokat.

Épp így megkönnyíti, hogy megértsük ennek a különleges országnak a gazdasági és szociális helyzetét Stryjkowski Bieg do Fragala (Menekülés Fragalába) című regénye. Igaz, hogy
Stryjkowski valójában a calabriai parasztokat írja le benne, de – talán ha figyelmen kívül hagyjuk a calabriaiak és szicíliaiak természetének különbözőségét – a szegényparasztok gazdasági helyzete szinte ugyanolyan, és az ebből fakadó következmények teljesen hasonlóak. Stryjkowski regényéből jobban megérthetjük a szicíliai parasztok földért vívott harcát.

Más lengyel szerzők közül Parandowski írt közvetlenül Szicíliáról, csupán egy fejezetet – az utolsót – szentelve neki Dwie wiosny (Két tavasz) című gyönyörű könyvében. A Görögországban tett gyalogos vándorlások különös képei után Szicília leírásai mintha kicsit fakóbbak volnának. Szicília vesztett a „kis Görögországgal” való összehasonlításban.

Nekem nem volt ilyen összehasonlító skálám. Talán Észak-Olaszországgal tudtam összevetni, amelyről a könyv első fejezeteiben írok, és amely előkészület volt a szicíliai utakra, vagy egy nagyon szürke és nagyon szeretett vidékkel, messze túl az Alpokon. Rögtön az első szicíliai utam megrázó lelki élményt jelentett, a trauma által ütött résbe még ma is szivárog a vér, minduntalan megújul és új benyomásokkal gazdagodik. Akár a szicíliai szökőkút vize, amely összegyűlik és lecsorog az alsó, szélesebb, tenyérként tartott kagylóba, úgy áramlanak át
a taorminai, siracuzai, agrigentói emlékek a többi, általánosabb emlékek közé, lilásan átszínezve azokat. E városok nevei gazdag összetettséggel élnek bennem, hangzásuk egész sor asszociációt kelt; az egymáson áttűnő képek teremtik meg ezt a különös hangulatot. Szeretek alámerülni benne. Műveimben egyszer- egyszer felbukkannak szicíliai visszaemlékezések – a versekben és a prózai írásokban is. A Vörös pajzsok egyik fejezete, a Minerva hotel elbeszélései és a Proserpina visszatérése – mind itt játszódik. A sziget egyre újabb, felidézett színe termékenyíti meg képzeletemet, szüntelenül nagyon messziről térek vissza, körözök e föld felett, mintha valamiféle nagy tetteket kellene ott véghez vinnem – amelyek évszázadokig sem történnek meg. Fölé emelkedem, akár egy madár, nézem ideális alakját, orromba szívom a felette lebegő narancsvirág és olíva illatát, tollamat a tenger és az ég lazúrjába és a sziget belsejének szürke, kopár színébe mártom.

És hálásan emlékszem barátomra, aki azokban a régi – a há-
ború szorongatása idején, Elizabetgrad sötét nyári éjszakáin folytatott – beszélgetéseinkben feltárta előttem e sziget távoli kincseit, és felkeltette bennem a vágyat, hogy ezen a földön találjam meg „második hazámat”. Az ő életében egyébként ugyanolyan vagy talán még nagyobb szerepet játszott, mint az enyémben.

Egyúttal eszembe jutnak azok az emberek, akikkel megosztottam a Szicília iránti rajongásomat, a barátaim, akikkel ezen
a vidéken utazgattam. Egyikük egy egzotikus külsejű fiatal festő, aki még Szicíliában is túl déliesnek tűnt fel, és aki az útmutatásaival kitágította festői lelkesedésem horizontját. Vele éltem át olyan pillanatokat, mint amikor először láttam meg Michelangelo Rabszolgáit, majd Szelinoszban a metopékat, amikor az első pillantást vetettem az ókori Akragas tájaira, vagy először mentem ki Monreale rózsáktól illatozó és csobogó vizű kerengőjébe. És ezért ennek az embernek a nevét – aki Firenze, Siena, Arezzo és San Gimignano festői szentélyeiben is végigvezetett – teszem e könyv elejére, amelyet gyakran rá gondolva írtam. Másik társam – egy elbűvölő Sancho Panza – amikor az első leírásokat olvassa, talán felidézi azt az időt, amikor együtt barangoltunk, vitáztunk, és sosem értettünk egyet abban az időben, amely könnyű volt, talán túl könnyű, de amely előkészület volt a nehéz és kevésbé napfényes időszakokhoz.

Nem hagytam ki ebből a könyvből a nemcsak Szicíliára, de Észak-Olaszországra is vonatkozó régi emlékeket. Az inkább
a festészetet és építészetet tárgyaló fejezetek – bár nem Szicíliáról szólnak –, mintegy előkészületek a szicíliai élményekhez. És bár Mussolini fasizmusának idején tett utazások hatása alatt íródtak – mintha nem tűnne fel bennük a rengeteg művészi benyomás alatt az, ami e szépség fátyla mögött rejlik.

Egyébiránt érdekes lehet az olvasó számára – ami a szerzőt is foglalkoztatta – követni azt, hogy a Szicíliai utazás turisztikai, esztétizáló úti beszámolója miként alakul át mélyebb tanulmánnyá, amely Dél-Olaszország társadalmi és gazdasági problémáit taglalja – ezek az első utazásaim során még nem voltak nyilvánvalók, ma pedig a legfontosabbak.

„A Dél problémája – írja a Times Litterary Supplement – 1955 augusztusában egy olasz irodalomról szóló cikkében – ma Olaszország legnagyobb politikai, gazdasági és szociális problémája, a «problémák problémája», amelynek megoldásától függ Olaszország helye a valóban civilizált népek között, és az olasz írók tisztában vannak ezzel.”

Könyvemben ez a probléma nagyon lassan és fokozatosan jut el a szerző tudatáig. A könyv rétegei többé-kevésbé az utazásaimnak felelnek meg, az utazások pedig annak, ahogy növekedik az író és az irodalom szerepének tudata az emberért folytatott küzdelemben. Utolsó, 1955-ös utam lehetővé tette, hogy egészen más szemmel nézzek a „boldog szigetre”.

Az olvasónak sem kell türelmetlenkednie e könyv első fejezetei miatt. Már a Szymanowski szicíliai tartózkodásának szentelt részekben vagy abban a fejezetben, amelyben arról van szó, mi volt a jelentősége Konstancia császárné személyiségének Szicília számára, szélesebb látókörből tekint a szerző e különleges térség társadalom- és kultúrtörténetére.

II

Mindig, amikor már Itália magányosan álló fái és sárga, száraz házai között van az ember, még szüntelen visszaemlékszik a nemrég elhagyott nedves hegyi hágókra. Még akár most is, svájci völgyek meredek lejtőit idézi fel magában, ahol hideg és havas, magas hegycsúcsok törekszenek az ég felé, ahogy a folyó a deltatorkolatba igyekszik.

A hegy hidege követni tudja az embert az olasz völgyekbe: itt is üldözi felesleges és idegesítő szélfúvással. Hiszen a hűvös Olaszország paradoxon, ugyanakkor leírhatatlan bája van a sötét és hideg északi Velencének, amely hirtelen hatalmába kerít, amikor kiszállok a pályaudvaron, és óvatosan elkerülöm a gondolákat és az egész színházi díszletszerű környéket, amely elviselhetetlenné teszi a velencei tartózkodást, elmerülők a sötét, szerény és hideg utcák hálózatában: így üdvözöl Olaszország.

A séta valóban fantasztikus: a víz hajszol végig ezeken az utcákon, kis hidakon, félköríves formájuk akár a figyelő szem szemhéja. Az éjszakát követően bársonyos, üres, és hihetetlenül romantikus a város. Romantikusabb, mint nappal, a meleg fuvallatok, a piszkos csatornák felett terjedő tengeri és csípős szagok idején. Megyek az utcákon, csattogó fekete hullámok, előttem pedig, akár egy litográfián, egy nézelődő diák vész a sötétbe, az egyetlen járókelő, akinek lépteitől szertefoszlik ez a hideg és az árnyék. Olaszországi fogadtatásom valóban különleges: magány, hideg, sötétség, mindaz, amit oly távolinak tartunk mindattól, amit ehhez az azúrkék országhoz kapcsolunk.

Ha úgy tetszik, üdvözlésem még inkább eltérő és még kevésbé hasonlatos az azúrkék ország banális portréjához. Milánóban az alig pár napja megnyitott hatalmas pályaudvar, rajta
„a fasizmus tizedik éve” dátum, agyonnyom hihetetlen méreteivel. E hivalkodó nagysággal szemben megfeledkezik az ember mindenről, e kolosszus architektúrájáról is – amely egyszer majd ennek az oly elátkozott korszaknak az ábrázolása lesz.

A hosszú váróterem egyik végén egy zenekar játszik, igaz, nem nagy, szimfonikus, de igazi szalonzenekar, a másik végén, ahol állok, nem hallani már egyetlen hangot sem, a zenészek pedig
akkorák, mint a járókelők a párizsi Eiffel torony tetejéről. Mennyivel hatalmasabb, szebb és célszerűbb a maga klasszicizmusában
a stuttgarti pályaudvarnál, amelyet oly széles körben reklámoztak az egész világon, ahová direkt építészeti kirándulásokat szerveztek, és amely már, tekintettel II. Vilmos császár korabeli archaizáló stílusára – amolyan modernizált középkori várnak látszik.

A milánói pályaudvar egész praktikus jelentősége mellett, vagy talán éppen ennek a praktikus jelentőségnek köszönhetően, a nagyság utáni primitív vágyakozás kifejezése.

A maga nagyságában hamis. Egy nagy színpadra, olyan épületre emlékeztet, ahol egy fájdalmas darabot fognak játszani: az emberiség Oberammergaui passiójátékát. Az, hogy teatralitásra, fantasztikus díszletre gondolunk, minden lépésnél visszatér ebben az országban; mindenhol, a hideg Velencében vagy az emelkedett Milánóban, az ember mintegy részese, statisztája az előadásnak. Ennek megvan a maga külön varázsa.

Egyetlen nagy és tragikus színház az a kisváros, ahová teljesen váratlanul és felkészületlenül érkezem. Egyenesen a nagyvárosok hűvöse után, elkerülve a kora reggel még álomba merülő Firenzét egy zsúfolt autóbuszon, ahol az emberek gondolatai
a körül forognak, hogy egy libát vegyenek-e egy hétre vagy egy disznót egy évre, hirtelen megérkezem San Gimignanóba.

Akár a méhviasz, amely, miután kipergették belőle a mézet, visszakerül a jogos tulajdonosaihoz, és a keretben üresen és sárgán várja, amíg újra megtelik a barnás folyadékkal – ilyennek tűntek fel nekem e város falai és épületei. A régi tragikus szellem talán örökre elillant a városból, de úgy érzem, ahogy
e gyönyörű falakra tekintek, mintha még valami kiteljesedésre, új felszentelésre várnának.

Egyelőre homlokzatok hosszú és aranyozott folyosója ez, ahová egy keskeny kapun lépünk be. Minden úgy van, mint abban az időben, amikor Dante jött követségbe a firenzeiektől, amikor ezt a gazdag és pompás várost el kellett szakítani a Sienával
kötött való szövetségtől. A politika ekkor bonyolult volt, az ellenségek halálosak, gyakran csak néhány kilométer választotta el őket egymástól, ugyanazt a nyelvet beszélték.

Egész San Gimignano ennek a különös korszaknak a stílusában épült. Az egész mintegy dekorációja a tovatűnt vagy be sem következett eseményeknek. A katedrális előtti téren most vándorzenészek, énekesek csoportjai adnak elő Rossini operáiból, de hát nem ezekért a csupa báj szerzeményekért alkotta meg
a középkori rivalizálás ezeket a tornyokat, falakat.

San Gimignano delle belle torre – így hívják ezt a várost
a népszerű rövid megfogalmazások nyelvén. Most tizenhárom torony mered az égnek, és nem is olyan régen még harmincöt torony volt. Valójában nem volt semmi jelentőségük, csupán e térség lakói lelkesen sportot űztek abból, hogy a környező hegyek sárga köveiből mindannyian a maguk háza elé ilyen tornyot építettek: kié lesz magasabb? Míg végül a város fölöttébb kiváló magisztrátusa egy tornyot épített a városházára, és kiadta a parancsot, hogy egyetlen „privát” torony sem lehet magasabb a magisztrátusénál. Ekkor már természetesen senki sem akart építeni, és így maradt San Gimignano a mai napig a céltalan, üres tornyaival; sárga kövei között gyertyánok és olajfák nőttek, a tornyok alatti lakások elszegényedtek és kiürültek...[1]

1 A tornyok egy része áldozatul esett az 1944-es harcoknak – most már újjáépítették őket.

Nem, nem ürültek ki. Elfoglalták őket a fodrászok. Minden torony alatt legalább egy szalon, vagyis fodrászüzlet található.
A régi porcelánokkal, szegényes textilekkel, és a szép sienai marháknak szánt ostorokkal, szerszámokkal teli boltok, a zöldséges bódék mellett – mindenhol ott vannak a barbierik. A szűk
utcától rojtos függönyökkel elválasztott üzleteik nappal általában üresen állnak. Még ezeknek az üzleteknek a dolgozói is ott dolgoznak, ahol tudnak: egyesek a kádárnál, mások a festőnél, leginkább pedig a szőlőkben. Csak este jönnek be mindannyian a fényesen kivilágított üzletekbe, és a szokásos borotválás közepette kezdenek beszélgetni mindarról, ami a tikkasztó nap során történt. E helyiségek fényes barlangjai tele vannak fiatal emberekkel, vidámság uralkodik és mindent meg lehet tudni, amit csak akar az ember. Mellékesen még egy kis ügyletet is le lehet bonyolítani, itt venni valamit, amott meg hallani valami üzletről. Tizenkettőig, amikor már az egész paese-ben alszanak, e nyugtalan, fiatal népek borbélyüzletei még tele vannak.
A város egyetlen kávéháza sem ilyen élénk, viszont a kávéházban biliárd, bor és likőr mellett, jóval érdekesebb ismeretségeket lehet kötni.

A panzió, ahol lakom, egykor tehetős tulajdonosok vidéki háza, nincs sok vendég, csak én és a barátom. Olajfákkal és szőlővel borított kertek, mezők vesznek körül. Szemben egyszerű parasztemberek laknak – rögtön az erkélyemen túl gabona asztagok látszanak, mintha tortaszeletek volnának. Az ökrök, ezek a pompás fehér teremtmények, mindennap nehéz trágyásszekerekkel ballagnak a mezőn. Dino, fiatal barátunk fehér, szeretett ökreinek fején piros bojt van a hárfaalakú, nagy, nehéz szarvak alatt. Természetes frufrujuk is van, amelyet Dino megnyír és megfésül, amikor fényképezni akarja őket. Remekül mutatnak a fotón. Dino nagyon elégedett a fényképpel.

Néha elmegyünk apja házához. Az anyja meghalt, és a gazdaságban csak a nővére van, aki San Gimignano gyönyörű védőszentje, Fina nevét viseli. Sajnos szégyelli a nevét, és hétköznapokon Biondának hívják, mint holmi Mozart operában. Emellett fekete, kedves és vidám, ahogy egy igazi olasz nőhöz illik. Ablakához nagyon közel van az erkélyem, a kéklő éjszaka árnyékában, amikor már teljes a feketeség, érzem jelenlétét. Elég csak nagyon halkan, ahogy azt itt szokás, kimondani:
Ó, Bionda!, és rögtön felel halk hangja: O signor!

Átmegyünk a házukba. Nagyon kellemes. Dino és Bionda öreg nagybátyja mezítláb ül a meleget árasztó nagy kemence padkáján. Olyan hangon meséli a háborús élményeit, mintha Homéroszt olvasna. A macska az asztal körül mászkál, Bionda
kenyértésztát dagaszt, Dino pedig kicsit távolabb ül, mert egész nap trágyát hordott a mezőre, és érződik rajta ez a munka. Diót rágcsál, és velünk együtt hallgatja ezeket a történeteket. Legtávolabb Poggibonsiban járt, vagyis a legközelebbi vasútállomáson. („Poggibonsi úgy hangzik, mint Falenica” – mondja
a barátom.) Jövőre vagy két év múlva bevonul. Természetesen az az álma, hogy a helyőrsége Sienában állomásozzon. Firenzéről nincs miért ábrándozni – az már túl szép és túl távoli város. Róma pedig teljesen irreális vágyálom. Próbálom rábeszélni, hogy jöjjön el velem holnap Sienába, de természetesen nem tud, dolgoznia kell.

A bor és a gyümölcsök után mindennap eléggé elnehezedünk. Estefelé bemegyünk a paesebe

A paeseben, a kisvárosba pedig ekkor a Collegiata előtti kis téren ott futballozik – épp úgy, ahogy nálunk futballoznak – útitársam modellje és barátja, Giovacchino. A kávéházban, nem abban, ahol a biliárd van, amelyről az előbb beszéltem, hanem egy komoly és jelentőségteljes másikban, a főtéren, gyülekezik San Gimignano krémje: egy nagyon vörös hajú tanár, Guglielmo, a szép mészáros, és egy hihetetlenül sovány kereskedő, vagy talán utazó, akinek fantasztikus neve van – azt hiszem, Pasqualénak hívják.

Semmi sem érdekli őket, ami közvetlen mellettük
a Collegiatában zajlik, amelynek lépcsői oly csodás szöget zárnak be a városháza lépcsőivel. Bizonyára nem sok minden érdekli mindazokat a turistákat sem, akik autóikkal száguldva, sebtében beugranak egy percre a piactérre, benéznek a Collegiatába, nem mindig mennek be a Szent Ágoston-templomba, és aztán újra porosan és zihálva beülnek a kocsiba, hogy Sienába érjenek ebédre. Nem tudom, hogy ebben a közömbös sietségben észre tudják-e venni mindazt, amiből oly sok van itt a látó szemnek.

Nem jó itt a kávé, bár nagyon erős, a legnagyobb felháborodást pedig az kelti, ha valaki tejeskávét kér. De néhányan utazás közben sem változtatnak szokásaikon, és erre késztetik a mindenkori környezetüket is. Közéjük tartozik a barátom is. Minden reggel kéri a tejet a kávéhoz, amelyet végül adnak neki, de nagyon kelletlenül. A kávéház előtt egy kis tér, a városka szíve, rajta egy arany – mint itt minden – kút, amelyből mintha mézet vagy aranysárga bort lehetne meríteni, nem vizet. A fiúk, mint mindig, verekednek a kút mellett, és barátomnak – aki mindenkit ismer – kell lefegyverezni és megszégyeníteni őket. Giovacchino is itt van, és úgy néz ránk, mint általában: nyugodtan és bizalmatlanul. Egy szegény özvegyasszony, egy mosónő fia, aki a fehérneműt szállítja anyja megrendelőinek. Úgy tetszik, ebből áll az élete, az iskolát már befejezte és tud írni, olvasni. Az, hogy modellt áll egy festőnek, nem számít kifogástalan viselkedésnek, és Giovacchino is – mint ahogy általában egy festő állandó jelenléte a városkában – némi nyugtalanságot kelt. Rám is kíváncsi mindenki, mint az „ő” festőjük barátjára. De mindezt diszkréten teszik, sőt, úgy viselkednek, mintha ez egyáltalán nem érdekelné őket. Csak a hordárnak, aki kipakolta csomagjaimat a buszból, neki kell megszabadulnia a kíváncsiskodóktól, akik tőle akarnak híreket szerezni arról, honnan és milyen hosszú időre érkeztem.

Elképzelem, mennyire furcsállhatják ezek az emberek azt, amit a külföldiek csinálnak itt, akik képesek órákat állni
a Collegiatában, és nézegetni a „régi” freskókat. A régi az mindig valami haszontalannak, csúnyának a szinonimája. Azt is elképzelem, hogy a plébános milyen boldogan lecserélné ezeket az Isten tudja mikor, alighanem Dante idejében készült festményeket valami újabbakra, San Gimignano templomának méltóságához jobban illőkre.

Közben pedig bizonyos külföldiek valóban semmi mást nem képesek csinálni, (még a salone-ba se járnak borotválkozni), csak rohannak ebbe az üres, kellemetlen templomba és a festményeket nézegetik.

A Collegiatában töltött órák az élet azon órái közé tartoznak, amelyekből nem sok adódik. Olyan órák, amikor hirtelen és váratlanul megnyílik egy végtelen, ismeretlen világ, amelytől elakad az ember lélegzete. Nem látni a határát. Hasonló érzéseim voltak, amikor egyes tudományos könyveket olvastam. A tudomány végtelensége, amely hirtelen szinte tapinthatóvá válik.

Korábbi olaszországi tartózkodásaimat inkább banális, nyilvánvaló dolgoknak szenteltem; felületesen repkedtem e különleges, tragikus, nagy ország építészete, zenéje, természeti tájai között. Ha a déli természetről van szó, Spanyolország jobban imponált. (Akkor még nem ismertem Szicíliát.) A francia építészet talán a legnagyobb a világon. A német zenéről beszélni
a banalitás banalitása. Most nyílik meg előttem az olasz festészet. Felfedi titkait San Gimignano, Siena, Arezzo. Firenzében
a Santa Croce, a Santa Maria Novella másmilyen, új, becses lesz. Éppúgy a Sixtus-kápolna Rómában.

Ezekbe a titkokba és elragadtatásokba vezetnek be lassan
a san gimignanói freskók. A kevéssé ismert Barna da Siena itt festette meg Krisztus életét. Színvilágukban, kompozíciójukban rendkívüliek ezek a freskók. A Krisztust elfogó katonák esernyő szerűen álló piros pajzsai hihetetlen és misztikus jelenségként maradnak meg az emlékezetben. Talán elragadóbbak, mint
a korbácsolás és keresztre feszítés realista és naiv jelenetei. És itt kézzelfoghatóan érzem a festészet egyik, ha nem a legfontosabb titkát: azt, hogy a ki nem mondott dolgokat a másodrangú, jelentéktelen tárgyak ábrázolásával fejezi ki. Nemrég találtam meg az igazolását ezeknek a gondolataimnak egy ismert kubista festő, Albert Gleizes frissen kiadott, La forme et et l’ histoire című könyvében. A szerző számos példával bizonyítja, hogy az olyan alkotásokban, mint a chartres-i katedrális portáljának szobrai, a fő alakokat körülfogó, látszólag másodrangú szerepet játszó bélletíveknek alapvető a jelentőségük nemcsak művészi szempontból, de a középkor művészei által jól ismert sajátos jelentésük is van.

Nem tudom, vajon Barna da Siena hordozta-e még magában ezeket a középkori hagyományokat, vagy valamiféle ismeretlen misztikus erővel rendelkezett, erősebbel és hatalmasabbal, mint Fra Angelico buzgó imái – de az ő Krisztus élete valami démoni, szinte szicíliai, szinte orosz varázst hordoz. Talán ezért emlékeztet ez a mű az egyik legnagyobb lengyel–orosz műalkotásra: a sandomierzi katedrális freskójára. A san gimignanoi freskók megtekintése után a Visztula menti festmények új életet nyertek számomra, jelentőségteljessé lettek, valami olyanná, ami összeköt minket az oly távoli dolgokkal, mint Barna miszticizmusa. Olyan, mint két, távoli, földrajzilag áthatolhatatlan szakadékkal elválasztott fivér üdvözlése, még egy lengyel-olasz – talán kevésbé látható, de annál lényegesebb, mélyre, a két nép gyökereiig nyúló – üdvözlés.

Ha Barna da Siena misztikus és a középkori hagyományok őrzője, akkor milyen kontrasztot, ellentétes póluson álló festészetet
jelent szomszédja a san gimignanoi Collegiatábból, Domenico Ghirlandaio!

A templom mélyén, a Szent Fina kápolnában e festőnek csak két freskója található; ezek alkotják a templom vallási és művészi középpontját. Ghirlandaio kora ifjúságában festette őket, magukon viselik annak a nehéz és gyönyörű időszaknak minden varázsát, ami a fiatalság. Egyiken a szent látomásának ábrázolása, – egy pápa az angyalok között a vöröses felhőn megjósolja Fina korai halálát. A másik – Szent Fina élettel és igazsággal teli temetése, háttérben San Gimignano gyönyörű ábrázolása. Itt minden hihetetlenül választékos és kifinomult, a diszkrét échappements a haldokló szobájának mélyén, ajtaján és ablakán pedig inkább művészi, mint misztikus természetű.

A két – misztikus és realista – természet ilyen kontrasztja látható San Gimignano másik, a Collegiatánál híresebb templomában. Ez Szent Ágoston temploma, amelyben Benozzo Gozzoli gyönyörű, témájukban gazdag freskói találhatók.
A Milánóból Rómába tartó, vagy a milánói kertben könyveibe mélyedő Szent Ágoston elmélkedése mélyen emberi. Dosztojevszkij vagy Conrad irodalmi portréihoz lehetne talán hasonlítani. Vagy a freskók, amelyek mintha a Vallomások kilencedik könyvének híres szavaiból áradó hangulat illusztrációi volnának, „Már küszöbön leselkedett a nap és (Szent Mónikának) távoznia kellett földi életéből. Te tudtad ezt a napot, nekünk még nem volt sejtelmünk se róla. Történt, úgy hiszem, rejtett irányításoddal, hogy ő és én az egyik ablakra könyökölve álltunk. A szállást adó ház belső kertjére láttunk innét, a Tiberis-parti Ostiában, ahol messze a világ zajától, hosszú utazásunk bajai után, a tengeri útra gyűjtöttünk erőt.

Meghitten, édesen beszélgettünk, csupán egymással. Elfelejtettük, »ami mögöttünk volt« és »nekifeszültünk az előttünk
levőknek«. Fontolgattuk magunk között, jelenlétedben, Uram, Irgalmasságom, hogy milyen lesz majd a szentek élete...”[2]

2 Városi István fordítása

Szent Ágoston nagy művész volt, és ezért Benozzo talán erősen esztétizáló freskói kiváló illusztrációi életének.

De mellette, a szomszéd kápolnában ott van egy másik típusú misztikus festő. Bartolo di Fredi, aki a Collegiatában is, Barna Krisztus életével szemben az Ótestamentumból vett meglehetősen gyenge jelenetek hosszú sorát nyújtotta – itt két, Mária születését és halálát ábrázoló freskóban annyi egészséges bájt és egyszerű, csaknem paraszti realizmust nyújtott, hogy szívesen térünk hozzá vissza Benozzo bár szép, de szalon stílusú műveitől, hogy üdvözöljük ezeket a szerény, de annál meghatóbb képeket. Az egyszerű kifejezésmódok és gesztusok, a színek egyszerű összeállítása, a sötét vöröses árnyalat, a köpenyek éteri kéksége, a szívmelengető sült csirke, amelyet a szülő nőhöz tartozó egyik komoly személy hoz – mindezek szép és megható összjátéka az Istenbe és (ami talán még fontosabb), a festészetbe vetett hit hamisítatlan megnyilvánulásai.

Kilépünk a templomból az üres, gondozatlan, elhagyatott térre; oldalt, a kolostor melléképületeiben nemrég még laktanyák voltak, most újra visszatértek az Ágoston-rendiek. Talán szeretnék kidíszíteni a templomukat, oly sok fal maradt még üresen. Kihez forduljanak, hogy ugyanolyan istenfélő módon és szépen fesse ki, mint a régiek? Az Istenbe vetett hit talán még ott van az emberi szívekben, nehezebb lenne megtalálni
a festészetbe vetett hitet.

Egy kis utcán oldalirányba, lefelé megyünk, mellettünk menhelyek, kórházak. Magányos, szomorú, üres... és túlságosan tiszta itt minden, olybá tűnik, akár a felperzselt szív. Egészen
a város végén, oldalt, a már nem létező kapu mellett áll egy kis, elhagyatott templom. A szerény ajtó felett, a románkori boltív maradványainál, akár formátlan kezek, két korhadt gerenda áll ki. Az ajtó fölötti rozetta olyan, akár egy másik világból való nap. A templom belseje üres és elhagyatott. A romos főoltáron egymás felett két pompás, soha nem restaurált, már enyészetnek indult freskó. Ez Szent Jakab temploma, amelyet a XII. században építettek a templomosok. Körülbelül ugyanebben az időben érkeztek hozzánk is, Henryk Sandomierski hívta be őket, és nagyjából ekkor építették nálunk, Sandomierzben a Szent Jakab templomot. Van valami hasonlóság a két templom között, a közös korszaknak valamiféle visszhangja. A vörös, hatalmas, téglából épült és különös struktúrájú sandomierzi templom talán gazdagabb ennél az elfeledett kis templomnál, amely háttérbe szorul a Szent Ágoston templom és a Collegiata mellett. Van benne valami a XII. századi romantikából, amelyet feltámasztottak és korunk romantikájával díszítettek. Ezek közt az elhagyatott, fehér falak között egy másik szellem szárnyainak suhogását hallani, amely talán közelebb áll hozzánk, mint azt gondolnánk.

És most, amikor kilépünk ebből az elhagyatott templomból, megkerülünk egy majdnem ugyanakkora öreg olajfát, egyáltalán nem lep meg minket az innen elénk táruló végtelen és tragikus táj.

Nagyon távoli, szürke, egymás melletti dombokból összeálló látvány. Csak a horizont felé emelkedő kékséggel érnek véget, ott, ahol Firenze felé vezet az út. Ezeket a dombokat olajfák nőték be, amelyek ezüstjét szürkeség és kékség fedi, vagy névtelen és ismeretlen fák, amelyeknek egyetlen feladata, hogy megtartsák a gazdagon termő szőlőtőkéket, ősszel pedig a legnemesebb gyümölcsök kékes és zöld zuhatagát.

A sárga, csupasz dombról figyeljük a melankolikus, felejthetetlen tájat. Jobbra mögöttünk a város világossárga falai és tornyai
emelkednek a magasba oly szép, csonka és ahogy kell, kopár kompozícióban. Az előttünk elterülő dombok, mezők és szőlők szintén olyan területnek látszanak, amelyhez nem könyörületes
a növényzet. Másmilyen, a mieinktől eltérő törvényeknek vannak alávetve, és ezért hordoznak oly sok jelentést. Tőlünk idegenek és mennyire tragikusabbak ezek a törvények. De mégis, mintha magukban hordoznák Aiszkhülosz szavait, az euripidészi gesztust. Milyen különös, hogy ez a nép, amely a világ legtragikusabb történelmét hozta létre, nem alkotott nagy tragédiát.

– Milyen gyönyörű – mondom.

A barátom pedig erre:

– Ez semmi ahhoz képest, amit majd Szicíliában látunk.

III

Mielőtt azonban eljutunk Palermóba, számos más túrát is meg kell tennünk. Ezek mintegy bevezető zarándoklatok – a nagy út előtt.