Szerkesztőknek: mert szavainkat alakítják

Könyves bloggereknek: mert műveinket megosztják

Olvasóknak: mert világainkat belakják

1.

A huligánok ismét lecsaptak. A kirakatra firkált reszketeg betűkkel átkeresztelték a könyvesboltom nevét Mohos odúról Drogos odúra.

Milyen vicces.

Ilyesmi annak idején nem történhetett volna Orionban, ami „kis városka nagy szívvel”. Az elmúlt hónapokban viszont háromszor kapartam le nemkívánatos festéket a kirakatról. A legújabb próbálkozásuk legalább valamelyest szellemes volt. Három hete egy kezdetleges péniszt firkáltak golyókkal az ú ékezetéhez. Kölykök.

Elővettem a lemerített Visa kártyámat, hogy azzal kaparjam le a graffitit, és örültem, hogy csak az üveget koszolták össze. Ha a fára festettek volna, alaposan elbántam volna a kis szemetekkel.

Miután nagyjából helyrehoztam a kárt, előhalásztam a kulcsomat, de az ajtó nem volt hajlandó kinyílni még akkor sem, amikor megtoltam a vállammal. Nagyszerű. Egy újabb megoldandó probléma.

A csípőmmel toltam rajta még egy nagyot, és végre bejutottam. Egyszer csak elárasztott az otthonosság érzése. Meditációszerűen szívtam magamba a békét.

Minden reggel, amikor a küszöbön át a szentélyembe léptem, elmondtam két imát. Először is köszönetet mondtam az isteneknek a könyvesboltért, ami most már (nagyrészt) az enyém volt. Aztán könyörögtem az univerzumnak, hogy küldjön nekem vásárlókat, hogy fenn tudjam tartani. Olyan sok áldozatot hoztam már az álmom valóra váltásáért, hogy a kudarc feldolgozhatatlan lenne. Teljesen összetörné a lelkem.

Hat hónappal ezelőtt a vőlegényem könyörgött, hogy mondjak le a kisvárosi üzletemről, és tartsak vele az ő nagyvárosi életébe. De én a szokásos makacsságommal úgy döntöttem, hogy maradok. Mióta szétváltak útjaink, egy furcsa új dimenzióban élek, ahol az álmaim fele valóra válhat, de a másik felének kárára; mint egy ironikus fordulat egy O’Henry-novellából. Igen, ott volt nekem a könyvesbolt, de elvesztettem miatta egy férjet. Még csak nem is özvegy voltam, hanem hajadon. Mrs. Peter Mercernek kellett volna lennem, de helyette még mindig Miss Madeleine Hanson voltam.

Kihúztam néhány asztalt az akciós könyvekkel, aztán a hirdetőtáblámat megragadva letérdeltem, hogy krétával ráírjam a napi ajánlatot. 15% KEDVEZMÉNY A KIÁRUSÍTOTT KÖNYVEKRE. Akármennyire utáltam is gyakorlatilag ingyen adni a könyveket, a polcaim roskadoztak az eladatlan árutól.

Gyengéd szellő kavargott, én pedig lehunyt szemmel élveztem a reggeli nap enyhe melegét, de aztán megcsapott a frissen sült croissant illata Gentry francia bisztrója felől, és felhúztam az orrom. A biztosan isteni finom péksütemény az én orromnak avas szagú volt, mert elcsábította a reggeli forgalmat szegény kis kávézómtól.

Ekkor egy fehér furgon parkolt le a járdaszegélynél, mintha csak a gondolataim idézték volna elő, és leárnyékolt szemmel néztem, ahogy Max Beckett kipattan belőle. Integetett, majd hátrafelé menet így szólt:

– Segítenél egy kicsit?

Átbaktattam, hogy két dobozt tornyozhasson a karomba, ő pedig fölemelt még hármat. Majdnem leejtettem, miközben belöktem a bejárati ajtót. Max követett a pulthoz, ahol megvizsgáltam a dobozok tartalmát. Muffinok, croissant-ok és más péksütemények széles választéka tette ki a pékáru nagy részét. Az általam cipelt dobozokban egy egész márványtorta és egy duplacsokis torta volt.

– Mennyivel tartozom?

Átnyújtott egy tételes számlát. Miközben átnéztem, ő a hűtővitrinnek támaszkodva így szólt:

– Megfontoltad az ajánlatomat?

Ráemeltem a tekintetem, és felhorkantam:

– Nem igazán.

Egy pillanatig az ajkát harapdálta. A hajára eső fény felfedte a barna, a vörös és a gesztenyebarna árnyalatainak olyan pompás egyvelegét, amit bármely fodrász megirigyelne, ahogy én is a magam egyszerű gesztenyebarna hajával.

– Jót tenne az üzletnek, Maddie. Mindkettőnkének.

Nem vettem be az ártatlan színjátékát.

Közölte, hogy az én könyvesboltomba akar terjeszkedni az édesanyjával közös étkeztető vállalkozásával, hogy megvethessék a lábukat a városban. Állítása szerint az én bevételemet is növelné. Talán tényleg így lett volna, de megőrjített, hogy mindentudónak hitte magát. Állandóan kéretlen tanácsokat osztogatott. Mint amikor tavaly kifejezte aggodalmait a közelgő esküvőmmel kapcsolatban.

Még jobban idegesített, amikor kiderült, hogy igaza volt. Néha (általában) kénytelen voltam azt gondolni, hogy hátsó szándékok vezérlik.

Már csak azt kellett kiderítenem, hogy mégis miért akar befurakodni az üzletembe.

– Nekem hogy segítene?

– Ha nyitunk itt egy igazi cukrászdát, akkor több vevőt vonzhatsz be.

– Már árulom a süteményeiteket. Szóval?

Felsóhajtott.

– Maddie, marketinges diplomám van. Nézd csak meg, mit építettem fel anyukámnak!

Nem hazudott. Az asszony egy-egy esküvői tortába fektette az energiáját, míg ő színre nem lépett az új ötleteivel, most pedig helyi éttermektől és rendezvényekre kapnak megrendeléseket.

– Nem látom be, hogy függ össze ez az én helyzetemmel.

– Vannak ötleteim. Arra, hogyan használhatnád ki jobban a teret, és növelhetnéd a vásárlóbázisodat.

Ahogy az édesanyja üzletével is tette. Összehúzott szemmel néztem rá, amolyan igazi szúrós tekintettel.

– Olyan, mintha próbálnád átvenni az irányítást a könyvesboltom felett. Így van?

Biztosan elszámolt magában tízig a válasz előtt.

– Nem vennénk át az irányítást. Partnerek lennénk.

A partner szó egyenlő felek kapcsolatát sugallta, de Max középiskolás korunk óta lekezelően bánt velem a kéretlen tanácsaival, már amikor nem próbált éppen egyenesen lekörözni engem. Én is tanultam marketinget, és szerettem a saját módszereimmel vezetni az üzletemet.

– A mostani felállás nekem tökéletesen megfelel.

Jó volt a rendszerünk. Napi rendeléseket adtam le, Max az édesanyjával sütögetett a konyhájukban, majd kiszállította a süteményeket, amiket aztán haszonnal eladtam. Így egyáltalán nem kellett az irányításról lemondanom Max javára.

– Ne már! Teljesen kárba vész ez a szuper konyha. Képzeld csak el, ha este bejöhetnék sütni! Akár korábban is kinyithatnám a boltot, hogy jobban profitáljunk a kora reggeli forgalomból.

Az persze igaz volt, hogy valamilyen módon növelnem kellett a bevételemet, de nagyon kiszorításszagú volt a terve. Nem akartam esélyt adni Maxnek, hogy átverjen.

– Minden rendben van az üzlettel, köszönöm.

Vörös foltok jelentek meg az arcán, és tudtam, hogy az ellenállásom ugyanannyira idegesíti őt, mint amennyire engem felbőszít az erőszakossága.

– Mintha teljesen elfelejtetted volna a vágyaidat. – Ellágyult a hangja. – Maddie, elvesztettél egy vőlegényt, de a könyvesboltodat nem. Még nem.

Erre a megjegyzésre félrebillentettem a fejem.

– Szerinted nem vagyok rá képes?

Az ajkába harapott, a mellkasa emelkedéséből és süllyedéséből pedig úgy tűnt, mintha valamiféle modern légzéstechnikát végzett volna. Idegesített, hogy jobban uralja az érzelmeit, mint én. Egy-nulla Maxnek.

Ekkor hirtelen felderült az arca, és a konfliktusnak nyoma sem maradt rajta.

– Ja, anya kérte, hogy ezt adjam oda. – Az egyik dobozból kivett egy tört fehér cukormázas kis muffint, és úgy tartotta fel, mint egy másik világban talált csodás talizmánt. – Ezt kóstold meg! – Felvonta egyik szemöldökét, mintegy kihívóan vagy lemondóan, nem tudtam eldönteni.

Rábámultam, majd az egész muffint a számba tömtem. Persze majd hirtelen beadom a derekam, csak mert…

– Édes istenem!

Zöld szeme smaragdként ragyogott fel.

– Ízlik?

Eperrobbanás lepte el a számat. Annyira könnyed volt.

– Ez meg mi?

– Mini epertortamuffin. Anya kísérletezett. – Mosoly jelent meg a szája sarkában.

Vállat vontam.

– Nem rossz.

– Aha. – Szeme sarkában ráncok jelentek meg. – Emlékszem még, hogyan ácsorogtál a hátsó ajtónknál, mint egy kolduló kóbor kutya, amikor anya leszedte az első epreket.

Soha nem értettem, hogyan érte el, hogy ellazuljak, és úgy nevessek, mint gyerekkorunkban. De igaza volt. Teljesen odavoltam az anyukája epertortájáért.

Kacagott a tudattól, hogy ezt az apró csatát megnyerte. Kiöltöttem rá a nyelvem.

– Nem bánnád, ha elhoznék párat ma este a könyvklubodra? Hogy rábeszéljem a lelkes közönségedet. Reklám gyanánt.

Mindig sántikál valamiben.

– Oké. Nem gond.

Amikor kikísértem, kitámasztottam az ajtót, hogy beengedjek egy kis levegőt, és beinvitáljam a vevőket, hogy a beragadt ajtóval való küzdelem nélkül merészkedhessenek be. Max megfordult és így szólt:

– Próbáltad már megolajozni a zsanérokat?

Úgy viselkedett, mintha az apám lenne. Vagy az okosabb bátyám, pedig nagyjából egykorúak voltunk.

A fogamat csikorgatva próbáltam ki a mély levegős technikáját.

– Köszi, majd megpróbálom.

Annyira szép idő volt, hogy képtelen voltam sokáig zsémbelődni. Odabent a rádiót a Kávéház csatornára hangoltam, és dúdolva töltöttem fel a tartót Max muffinjaival. Ezután pedig hátradőlve vártam a kuncsaftok özönét.

A Mohos odú harminchét éve állt ezen a fákkal szegélyezett úton, jóval azelőtt, hogy a szüleim örökbe fogadtak, és a kétezer lakosú Orionba hoztak. Gyermekként vettem itt könyveket, és árulni akartam őket, ameddig csak tudtam.

A bennem lakozó üzleti szellem ideges lett az azonnali ürességtől, de a könyvimádó énem csendesen azt akarta, hogy a sarokban bujkálva elolvashassam a polcok összes könyvét, mint kislányként.

A kezdeti rajongásom az olvasás iránt törökülésben született itt a földön, amikor Mrs. Moore, az eredeti tulaj ujját megnyalva lapozta az Időcsavart vagy az Indián a szekrénybent.

Anyukám már akkor elkezdett a közeli kis könyvtárba járatni, amikor elég idős lettem ahhoz, hogy olvasni tudjak, de nagyjából annyira volt jól felszerelt, mint egy kocsma egy józan államban, én pedig igazi könyvmoly voltam. Így hát anya megengedte, hogy hetente egy könyvet vásároljak a Mohos odúban. Csak később értettem meg a bolt nevét. Addigra már rajtam is moha nőtt az olvasósarokban ücsörgéstől.

Kiélveztem az öreg épület és az öreg könyvek dohos illatát. Fürdőztem a tompa napfényben, ami átjutott az antik ablakokon, és megvilágította a szellemeket. Por lebegett a magas tetőgerendák körül, a fapadló pedig recsegett a krimik részlegén, kísérteties hangulattal ajándékozva meg a területet. Nem volt elég hely egy külön gyerekrészlegre, mivel a kávézó a bolt jó egyharmadát tette ki (és a bevételem kétharmadát), de a meghitt kis sarok a hívogatóan puha székekkel gyermekkorom szentélyének számított.

Volt egy hely az elülső falon, az újdonságok között, ahova a saját regényemet terveztem kirakni. Az a rengeteg könyvek között töltött idő végül megtette hatását, és én is írásra adtam a fejem, mint sokan mások. Hála az égnek, sikerült leszerződnöm egy kiadóval, de még nem tettem nyilvánossá írói kilétemet. Majd néhány héten belül eldöntöm, hogy felvállaljam-e, amikor kiadták a regényemet. Persze csak ha pozitív lesz a fogadtatása. A gondolattól izgatottan görcsbe rándult a gyomrom.

De ez a jövő zenéje. Aznap pusztán átlagos munkanap volt.

Az egyik törzsvásárlóm, Charlie Hamilton korán betért, és integetve odasétált a kedvenc asztalához a kirakat mellé. Egész délelőtt ott ülve osztályozott vagy dolgozott a laptopján, megszakítva hosszabb időszakokkal, amikor állát a kezén támasztva nézte a járdán sétáló embereket. Ah, ez az élet.

Odaszóltam:

– A szokásosat?

Felpillantott a laptop kábelének csatlakoztatásából.

– Köszi!

Fél szememet Charlie-n tartottam, amíg eszpresszót nyomtam a szűrőbe.

Igazi egyetemi professzorként Charlie-nak mindig borzas volt piszkosszőke göndör haja. Szakállát rövidre nyírta, és olyan fekete, kerek szemüveget viselt, amit legszívesebben okulárénak nevezne az ember. Kicsit Indiana Jonesra emlékeztetett Az elveszett frigyláda fosztogatói elejéről; stréberesen volt szexi. De nagyon meglepne, ha kiderülne, hogy bármiféle kalandban is részt vett. Kivéve persze a saját elméjében. Hozzám hasonlóan részben mindig a kitalált világokban élt, amiket megismert. Mindketten kicsit elviselhetőbbnek találtuk az életet azzal az elképzeléssel, hogy képlékeny életet élünk, egyik lábunkkal a valóságban, a másikkal azon kívül.

Ha Charlie a regényem egyik szereplője lenne, akkor vagy írnok lenne, vagy a mulatságos szárnysegéd. Krónikás Charlie-nak kereszteltem.

Amikor letettem a lattéját egy jegyzettömb és a mobilja közé, kitolt egy széket a lábával.

– Nem hiszem, hogy a románc a Büszkeség és balítéletben létezhetne a való világban. Legalábbis nem a modern világban.

Tipikus Charlie. A bájcsevegés nem az ő asztala. Szeretett belecsapni a téma közepébe. Nem idevalósi volt, de mióta a DePauw-ban kezdett dolgozni, az Orion lett az otthona. Megkedveltem, és mindig vártam a beszélgetésünket az irodalomról és az angolóráiról.

– Miért nem? – Leültem, és az asztalra könyököltem. Ez jó téma lehetne a ma esti könyvklubra.

– Nem igazán szikrázik a kémiától.

Fölnevettem.

– Viccelsz? Számomra az ellenségekből váló szerelmesek történeteiből árad a legtöbb kémia. Be kell ismerned, hogy szexi.

Csak a szemét forgatta.

– Ha te mondod. Szerintem szegényes.

Épp megvádoltam volna, hogy ő valójában egy robot, amikor a terem túloldalán megszólalt a telefonomon a régimódi csengőhang, ami az írói e-mail-címemhez volt rendelve: Üzeneted érkezett!

– Elnézést. – Felálltam, a figyelme pedig visszatért a papírjaihoz.

Remegve hajoltam a kassza mögé, hogy megnézzem a telefont. Az írói e-mailembe érkezett levelek közölhettek csodás híreket, mint például: „Gratulálunk! Hangoskönyvet készítünk!” De hozhattak rémisztő, kemény munkát is: „Át kell írnod a regényed utolsó harmadát.”

Ez az e-mail végül egyik sem volt, csak egy kiábrándító Google-értesítés. Szemét.

Rákerestem az írói álnevemre és az egyelőre kiadatlan regényem címére, hogy átfuthassak bármilyen blogbejegyzést, ami említi, de az értesítés valamiféle olyan oldal miatt jött, ami kalózpéldányt reklámoz a könyvemből. Felháborodva továbbítottam a szerkesztőmnek, hogy egyes szemétládák úgy próbálnak meg átverni embereket, hogy az én művemet használják csaliként.

Aztán észrevettem egy másik linket az első alatt. Rákattintottam, mit sem sejtve arról, hogy három ártalmatlan szó az egész életemet felforgatja.

2.

Érdekes, hogy életünk rengeteg jelentős pillanatát három egyszerű szó határozza meg.

Szerelmes vagyok beléd.

Megcsókolhatja a menyasszonyt.

Fogd a söröm!

A háromszavas tanács, amit a szerkesztőm mellékelt a korai példányokhoz, a következő volt: Ne olvass kritikákat! Ennek ellenére leültem a kassza mögötti székre, és izgatottan repdeső ujjakkal futottam át a blogbejegyzést, abban a reményben, hogy a „Nagyszerű első regény” szavak és önbizalomnövelő magasztalás vár. Az addig olvasott korai kritikák gyakorlatilag áradoztak a regényről, úgyhogy hiába tudtam, hogy nem helyes, elkezdtem mások elismerésére vágyni.

Az e-mail előnézetében a következő látszott: „Claire Kincaid: Az Árnyék inasa kritikája”, és egy Könyvbrigád nevű oldalra vezetett. Azelőtt nem hallottam róla, de az addigi blogokat sem ismertem. A szerzőség még újnak számított nekem. Rengeteg tanulnivaló állt előttem.

A középiskolai irodalomtanárom szerette mondogatni, hogy a szerző halott, és az irodalomórán ez általában tényleg így is van, úgyhogy soha nem gondoltam bele, hogy a kortárs író élő, lélegző, valódi ember, akinek vannak érzései és valószínűleg erős véleménye a művei hibás értelmezéseiről. Gondoltam, J. K. Rowlingnak jobb dolga is akad, mint beülni egy előadásra, hogy Az azkabani fogoly jelentős motívumairól szóló fejtegetéseket hallgasson.

Ez még azelőtt volt, hogy olvasóból íróvá lettem. A kritikák most különös izgalommal töltöttek el. Ha tudtam, hogy valaki a könyvemet olvassa, nem tudtam megállni, hogy ne derítsem ki a véleményét.

Ma megfizetek érte.

Átfutottam a kritikát, és a szívem kihagyott egy ütemet, amikor a végső ítélethez értem: Erős három csillag.

Az eszemmel tudtam, hogy a legtöbben elég jónak találnák a három csillagot, és próbáltam meggyőzni magam, hogy ez csak egyetlen lehangoló kritika, nem pedig a bukás előjele. De magasztos és ezek szerint alaptalan elképzeléseim voltak irodalmi dicsőségről, díjakról és rádióinterjúkról Terry Gross-szal. A karrierem véget ért, pedig még el sem kezdődött.

Nyugodjék békében.

Mint amikor egy színötös tanuló hármast kap, a tanárt hibáztattam.

A háromszavas válaszom: Nem olvasom őket.

Alig kaptam észbe, amikor Charlie összeszedte a holmiját, és a kasszához jött kifizetni a lattéját. Megtöröltem a szemem, és vettem egy mély levegőt. Nem fetrenghettem az önsajnálatban. Az üzletemet kellett irányítanom.

Megállt, és megköszörülte a torkát.

– Jól vagy?

Anne Shirley makacs szívósságát segítségül híva kihúztam magam.

– Minden rendben – hazudtam.

Kételkedve húzta össze a szemét.

– Mennem kell tanítani, de visszajövök még a könyvklub előtt.

Az árnyéka a boltíves ajtóban időzött még egy pillanatig, miután a teste eltűnt, de aztán újra nőni kezdett. Arra számítottam, hogy Charlie visszajön, mert valamit itt felejtett, de helyette Layla Beckett jelent meg az ajtóban.

Hála az égnek!

Layla, legjobb barátom, lakótársam és legfőbb bizalmasom volt az egyetlen ember a városban, anyukámon kívül, aki tudott a bimbózó írói mellékállásomról. Egy titoktartási eskü után bevallottam neki, mert szükségem volt az elképesztő tehetségére a weboldalam elkészítéséhez, és hogy megtanítson a Twitter használatára, hogy reklámozhassam magam, amikor eljön az ideje. Így legalább számíthattam rá, hogy kedves javaslatokat tegyen a korai vázlataimmal kapcsolatban, amik nem teszik tönkre az önbizalmamat, másokkal ellentétben. Középiskolában egyszer megkértem Maxet, hogy olvassa el egy vicces novellámat. A célom pusztán annyi volt, hogy megnevettessem, de ő kioktatásra használta a lehetőséget, és keresetlen tanácsokkal látott el a nyelvhasználatommal kapcsolatban. Ekkor megesküdtem, hogy soha többé nem hagyom, hogy elolvassa az írásaimat. Ezért volt szükségem Layla teljes titoktartására.

Layla napjai nagy részét a laptop képernyőjét bámulva töltötte; egy együttes nem hivatalos rajongói fórumát vezette, és blogbejegyzéseket írt. Ő megértette a kettős személyiség előnyeit, bár fordítottan kezelte a névtelenségét. A való életben soha nem rejtette véka alá imádott együttese iránti rajongását, de bőszen védte a kilétét az idegenektől, akikkel a fórumban találkozott. Ő nem idegeneknek tekintette őket, hanem hordozható barátoknak. Viszont álnevet használt, és soha nem osztott meg olyan információt, amelynek alapján beazonosítható lenne. Én nem értettem, hogy lehetséges megismerni valakit, aki egy felhasználónév mögött rejtőzik.

– Kérhetek egy szívességet? – Megnyitottam a Könyvbrigádot, miközben ő a kassza felé sétált. – Egy álnév mögött bujkáló idegen kritikát írt a könyvemről. Elolvasnád, és elmondanád, hogy mi a véleményed?

Átnyújtottam neki a telefonomat, ő pedig a képernyőn megjelenő apró betűkre hunyorgott.

– Ki ez az Ezüst Róka? Pasi vagy csaj?

– Gőzöm sincs.

– Egy pillanat. – Rákattintott a felhasználónevére, ami a névjegyére vitt, és így szólt: – Pasi. – Visszakattintott a kritikára. – Olvassam hangosan?

Kezemmel eltakartam az arcom, és az ujjaim között ránéztem.

– Oké.

– Na, szóval. – Úgy emelgette a szemöldökét, mintha valami izgalmas rosszaságra készülne, például éjszakai szökésre. Biztosan sokkal nagyobb buli, amikor valaki más kivégzését nézi az ember.

– Claire Kincaid: Az Árnyék inasa kritikája. – Layla megsimította a csuklómat. – Szerintem még mindig szuper ötlet volt a vér szerinti anyukád keresztnevét használni az írói álnevedhez.

Az látszólag kevésbé hatotta meg, hogy örökbe fogadó anyukám lánykori nevét is felhasználtam hozzá.

– Megőrülök, Layla. – Belehalok, ha minden mondatot valamiféle kommentárral fűszerez meg. – Csak olvasd végig, kérlek!

Visszafordult a telefonhoz.

– Megkaptam a könyv korai példányát egy őszinte kritikáért cserébe. – Felpillantott. – Ki küldte az ingyen példányt?

Felmordultam.

– Fogalmam sincs. Gondolom, az ügynököm már a kiadás előtt szerette volna útjára indítani a könyvet.

– Oké. Lássuk, miféle mondandója van ennek a bizonyos Rókának. – Megköszörülte a torkát. – „Az Árnyék inasa egy pikareszk fantasyregény romantikus vonásokkal. Eleinte úgy gondoltam, hogy Tolkien-utánzat lesz, mert a regény egy rejtélyes aggastyán látogatásával kezdődik, aki egy szolgálatkész segédet keres, hogy vele tartson megküzdeni egy távoli ellenséggel. De a más utazóregényekkel közös vonások gyakran azt a célt szolgálják, hogy felforgassák a várt kliséket, ezzel pedig meglepő és szórakoztató fordulatok születnek. Az öregember segédjéül választott inas egy közember, egy Lela nevű nő kifinomult humorérzékkel, valamint idővel növekvő önbizalommal és erővel.”

Megint megállt.

– Lela? Az már majdnem Layla.

– Igen, elírta a nevüket. Folytasd!

– „Egy szerelmi szálnak is szemtanúi lehetünk, de a romantika besuvasztása a történetbe jóindulattal is csak középszerű próbálkozásnak nevezhető. A kémia Dane és Lela között nagyjából annyira hatott meg, mint annak idején az iskolában.”

Layla felkacagott.

– „Éreztem már nagyobb szenvedélyt a konyhai készülékeim között. Annyira mesterkélten hat, hogy kénytelen vagyok azt feltételezni, hogy a szerző semmiféle szerelmi tapasztalattal nem rendelkezik. A világépítés, ami ugyan tele volt információáradattal és túlmagyarázással, volt a regény erőssége. Elsőkönyves szerzőként Kincaid igazi tehetséget mutat a kulturális és földrajzi mélységek létrehozásához. Olykor úgy éreztem, mintha olvasott volna egy Wikipédia-szócikket egy létező civilizációról, majd meg akarta volna mutatni kutatásainak eredményét. Az, hogy mindezt ő hozta létre, intellektuálisan lenyűgözött, de úgy éreztem, ezek a részek kiszakítanak a történetből, és szerettem volna kevesebbet tudni a Krédóról és többet arról, hogy mi Dane és Lela célja az útjukon. – Összességében egy ígéretes debütálás, még ha nálam nem is talált be. Erős három csillag.” Hm. – Layla felém fordította a fejét. – Egyáltalán nem szörnyű kritika.

Megragadtam és összegyűrtem egy szalvétát.

– Utálta.

– Nem értek egyet. Nem hallottad azt a sok dicséretet? Ígéretes debütálás, Maddie.

– Nem talált be. – Estére már valószínűleg úgy tudom idézni az egész kritikát, mintha a Galaxis útikalauz stopposoknak lenne. Bárcsak olyan szórakoztató lenne!

– Ő pusztán egyetlen kritikus. Ráadásul csak a negatív részeket hallod meg. Tudod, milyen szubjektív dolog a vélemény.

– Azt tudom. De hogy lehetne jogos a kritikája, amikor látszólag el sem olvasta a könyvet? Még a szereplők nevét sem tudja.

– Talán nem szereti a fantasyt.

– A szerelmi szállal volt problémája. – Fintorogva próbáltam küzdeni a könnyek ellen, és lenyeltem a gombócot a torkomban. – Te elolvastad. Hihetőnek találtad a szerelmi szálat? Akkora balek vagyok, hogy még azt sem tudom, hiteles-e a fiktív románcom?

– Lépj túl rajta, Maddie! A kiadás után valószínűleg találkozol majd ennél sokkal durvább kritikákkal is. Már ha elég szerencsés leszel ahhoz, hogy legyenek olvasóid.

Mintha gyomron vágott volna.

– Hát, köszönöm, hogy hiszel bennem.

– Csak mondom. Perspektíva, Mads. Ez hozzátartozik. Egyszer nézd meg, miket írnak az emberek a rajongói fórumon Adam új zenéjéről. A saját rajongói!

Bírtam, hogy az együttes bírálatát magára vette.

– Csak frusztrál.

– Ne feledd, hogy te akartad! Akkor most ne panaszkodj, hogy túl szoros a gyémántcipellőd! – Visszaadta a mobilomat.

– Jössz ma a könyvklubba? – Nagyon régóta kérleltem, de Max örökölte az összes könyvmolygént a Beckett családban.

Felhúzta az orrát.

– Áá. Csak egy lattéért jöttem. Most keltem fel.

Nem szóltam le, amiért egész nap alszik. A csaj valóságos remete volt, és éjszakai bagoly, aki csak alkalmanként kockáztatta meg a napsugarakkal való érintkezést. Készítettem neki egy kávét elvitelre, és odanyújtottam az egyik maradék almás muffint.

Miután Layla elment, orkhadseregként árasztottak el a sötét gondolatok. Az üzlet gyérebb volt, mint szerettem volna, de néhány kuncsaft azért betért, akik rendeltek egy kávét, és leültek egy asztalhoz beszélgetni, vagy képernyőt olvasni, könyvvásárlás nélkül. Megjött a posta egy olyan energiaszámlával, ami miatt legszívesebben minden vendéghez térden állva kúsztam volna oda esedezni, hogy vásároljon egy Trónok harca-gyűjteményt.

Ráadásul közelgett a tél. Lassacskán.

A nap folyamán újra és újra visszatértem a kritikához, mint egy molylepke, ami folyamatosan nekirepül a lámpának. Hagytam, hogy egy névtelen kritikus hatást gyakoroljon rám, és a kémiaórás megjegyzése zsongott a fejemben, de a döfés, ami igazán felzaklatott, az volt, hogy „kénytelen vagyok azt feltételezni, hogy a szerző semmiféle szerelmi tapasztalattal nem rendelkezik”.

Hah. Fogalmad sincs róla, Ezüst Róka.

Persze a legutóbbi nagy szerelmi tapasztalatom szörnyű szégyennel ért véget. De a főszereplőim, Rane és Lira szebb szerelmi történetet kaptak, mint amit én valaha is tapasztaltam. A saját párkapcsolatom összeomlásával ők lettek a pótlékok, akikbe minden frusztrációmat beleöntöttem.

Éreztem a vonzalmat közöttük. Talán szavakkal átadnom már nem sikerült?

Elkezdtem kiborulni a közelgő könyvklub miatt. Hogyan is folytathatnék irodalmi értekezést egy klasszikus műről, miközben az agykapacitásom fele a saját irodalmi alkalmatlanságommal van elfoglalva?

Mire a napfény izzó narancsszínű lett, majd elhalványult, már mélyen dagonyáztam az önsajnálatban. Kimentem behozni a kiárusított áruk asztalát, és észrevettem, hogy a táblán már a következő felirat áll:

AZ OLVASÁS EGYÉNISÉGET OKOZHAT,
ÉS SÚLYOSAN MEGNÖVELHETI A FANTÁZIA KOCKÁZATÁT!

Kuncogva töprengtem, hogy vajon egész nap így volt-e. Erről a vandalizmusról legalább biztosan tudtam, Max volt érte a felelős.

Csilingelés jelezte Charlie érkezését, ahogy faltörő kosként robbant be a bejárati ajtón. A vállát dörzsölgette.

– Meg kellene javíttatnod.

Nevetéssel próbálta csökkenteni a megjegyzés élét, én pedig próbáltam lerázni magamról az elkeseredést. Itt volt az ideje, hogy boldog álcát öltsek a kéthetente megrendezésre kerülő péntek esti könyvklubra.

Hamis, de szívélyes mosollyal sétáltam át a termen.

– Kész vagy elmerülni a Büszkeség és balítéletben?

Nagyon örültem, amikor Charlie járni kezdett a könyvklubba, mert az egyetlen férfi, aki rajta kívül valaha megjelent, Max volt. De míg Max arra használta az összejövetelt, hogy reklámozza a portékáját, Charlie őszintén szeretett könyvekről vitázni. Ráadásul okot adott arra, hogy hosszas kitérőt tegyek a klasszikusok világába.

Közelebb mentünk a körbe rakott székekhez, ahol a csoport többi része hamarosan összegyűlik.

Charlie a szemüvegét feltolva leült.

– Alig várom, hogy a kortárs románcokhoz hasonlítsuk.

Ha Jane Austen még élne, vajon érdekelné Charlie véleménye? Megsértené a törékeny egóját, ha azt mondaná, hogy túl sok magyarázat van a könyvében? A valódi írók idővel megtanulják kezelni a kritikát? Vagy csak egyre jobbak lesznek a románc besuvasztásában?

Charlie az ölébe fektette a könyvet, és mutatóujjával a kötésen dobolt. Általában nem csak mi ketten vagyunk a könyvklubban, és rettegtem attól, hogy kettesben kell beszélgetnem egy igazi irodalomtanárral, amikor az önbizalmam már amúgy is a padlón volt. Csalónak éreztem magam, hogy egy olvasókört vezetek, amikor még egy harmadrangú blogtól sem kapok legalább négycsillagos értékelést.

Időről időre kísértésbe estem, hogy beavassam Charlie-t a regényemmel kapcsolatos dolgokba, talán mert naivan azt hittem, képes lennék kezelni az irodalmi kritikáját, vagy talán öntelten úgy gondoltam, nem találna benne kivetnivalót. Most pedig elképzeltem, ahogy egész bekezdéseket húz át azt mondogatva: „Ez a szerelmi szál nem hiteles. Törlés. Törlés. Törlés.”

Nem gondoltam, hogy valaha meg akarnám osztani ezt a titkot vele vagy bárki mással. Még egy vadidegen véleményét sem tudtam kezelni.

Legalább az megnyugtatott, hogy én irányítottam a sorsom, egyedül vezettem a könyvesboltot. Nem volt szükségem egy blogger elismerésére vagy bárki másra, hogy segítsenek az üzletemet sikerre vinni. Be fogom bizonyítani minden kétkedőnek, hogy bármire képes vagyok.

Nem vagyok megmentésre váró királylány.

Így mantráztam magamban, hátha előbb-utóbb elhiszem. A szívem legmélyén viszont egy hajszálon függött a hitem.

Szerencsére újabb vad csilingelés jelezte, ahogy Shawna Brooks, a boltomtól két házra levő exkluzív butik tulajdonosa belökte az ajtót, őt pedig a frissen megözvegyült Midge Long követte.

– Hol van Letitia? – kérdeztem, azonnal észrevéve a hiányát. Kis városkánk karate- és táncoktatója általában pontos volt.

Amikor ismét kinyílt az ajtó, csalódottan láttam, hogy csak Max érkezett, hogy kihasználja a könyvklubomat a saját szakmai előmeneteléhez. Persze őszintén szólva én is azért alapítottam a klubot, hogy életet leheljek saját haldokló üzletembe.

Éppen készültem fölemelt hangon elindítani a klubot, de ekkor Max odasétált beszélgető csoportunkhoz, és minimuffinokat kínált körbe.

Midge követte a tekintetem, és felkiáltott:

– Ó, Max. Micsoda gyönyörű mesterművek! Nekünk hoztad őket?

A tucatnyi aprócska muffin érkezésének izgalma egy pillanat alatt eltüntetett bármiféle rendet, amit addig kialakítottam. Óvodát kellett volna nyitnom.

– Ne feledjétek – mondta Max –, jövő héten epertortát sütünk, úgyhogy kérleljétek Maddie-t, hogy mindenkinek eleget rendeljen!

Tudtam, miben sántikál. Próbálta elültetni a gondolatot a fejükben, hogy a könyvesboltomból egyenesen az ő konyhájához vezet az út.

Pajkos mosollyal nézett, mintha joga lenne azt tettetni, hogy közös vállalkozást alapítottunk, és pusztán márkahűséget akar kiépíteni. Nem haragudhattam rá, mert az üzlete fellendítéséért gürizik, amikor valójában a vevők becsábításával nekem is segített. De ez is csak egy lépés volt afelé, hogy megkaparintsa a boltomat, és segítse a saját bővülő üzletét.

Fejcsóválva sétáltam a székekhez.

Elizabeth Bennet büszkeségéből és Jo March elszántságából merítkezve összecsaptam a kezem.

– Akkor kezdhetjük? Beszélgethetünk még a könyvklub végén.

Színes kis csapatunk összegyűlt a vegyes székek körében. Amíg mindenki elhelyezkedett, Midge és Shawna közé leülve nekikezdtem.

– Remélem, mindannyian olvastátok a Büszkeség és balítéletet. – Majdnem mindenki bólogatott. Midge grimaszolt, de nem szóltam semmit. Tudtam, hogy elsősorban a társaságért jár ide. Valószínűleg legalább az egyik filmet látta. Folytattam. – Kezdetnek a címről szeretnék beszélgetni, ha nem bánjátok. Mit jelent számotokra a büszkeség és a balítélet ebben a regényben?

Charlie a maga professzoros módján jelentkezett, és hosszas fejtegetésbe kezdett az egyéni vágyak kontra társadalmi nyomás témaköréről. Alaposan kiélvezte irodalmi szakértő szerepét, úgyhogy pár percig hagytam, hadd magyarázzon. Már éppen visszatereltem volna a témát, de ekkor Shawna közbeszólt.

– Beszéljünk a lényegről! Mennyire szexi a szenvedély Lizzie és Darcy között!

Mintha tőrt döfött volna a szívembe, amikor emlékeztetett Ezüst Róka szavaira: „Éreztem már nagyobb szenvedélyt a konyhai eszközeim között.”

A szemét kritikát a képzeletem még szemetebbé tette. Mintha a fájdalmas herpeszemet érintgetném a nyelvemmel, de képtelen voltam abbahagyni önmagam kínzását.

Előrehúztam hosszú hajfonatomat, és szorongva babráltam vele. Téveszméim vannak, mint Lockhart professzornak? Csaló vagyok?

Nagyjából fele-fele arányban oszlott meg a társaság azok között, akik hozzám hasonlóan elhitték a sóvárgást és a vágyakozást Austen szerelmi szálában, és akik unalmasnak és hiteltelennek tartották a románcot. A tudat, hogy még Jane Austen műveit is szét lehet cincálni véleménykülönbségek miatt, kissé javított a hangulatomon. Talán majd valami kevésbé szívtelen embertől jobb kritikát kapok.

Max mondta ki a végszót ebben a témában.

– Ha Lizzie nem lett volna olyan büszke, akkor Darcy talán jóval hamarabb is segíthetett volna neki.

Úgy sejtettem, csak azért maradt, hogy a beszélgetésbe rejtve életvezetési tanácsokkal lásson el engem. Még csak nem is válaszolt a kérdésre.

Ahelyett, hogy belementem volna, inkább továbbléptem. Amint a tökéletes témához érkeztem, kivágódott az ajtó, mire minden fej odafordult, felcsillantak a szemek, és Shawna még fel is állt. Megfordultam, hogy lássam, mi ez a hűhó. Dylan Black, vagy ahogy a gyerekkori barátai ismerték, Dylan Ramirez állt a könyvesboltomban, és jegesen kékesszürke szemével egyenesen rám bámult.

3.

Dylant azonnal körülvette mindenki, és megrohamozták kérdéseikkel.

– Mikor érkeztél?

– Meddig maradsz?

– Igazak a hírek?

Sármosan megválaszolta, illetve kikerülte a kérdéseket, és eleresztett egy kacajt.

– Ma este. Egy hónapig. Milyen hírek? – A szeme sarkából folyamatosan engem nézett, miközben befelé haladt a boltba, mint egy paparazzikkal körülvett rocksztár. Végül is az volt.

Hollófekete hajával és hosszú, sötét szempillákkal szegélyezett szürkés szemével természetes volt, hogy a stúdió úgy akarta eladni, mintha nemrég lépett volna ki egy latin fiúbandából. Az évek múlásával még vonzóbb lett, és a fotósok közreműködésével erotikus fantáziák főszereplőjévé vált.

A nagy felhajtás ellenére számomra ő csak Dylan volt. Réges-régen a pasim, de az évekkel ezelőtti utolsó csókunk óta mintha évszázadok teltek volna el. Minden megváltozott közöttünk, amikor gitárral a hátán felpattant egy New Yorkba tartó buszra, mint egy tipikus, otthonát elhagyó zenész, és megesküdött, hogy soha nem tér vissza Orion apró világába.

Mégis itt volt, és nem is először, bár karácsony óta nem láttam.

Mosolyogva megvakarta az állát.

– Helló, Maddie! – Hangja, mint a dörzspapír, mintha felépülőben lenne egy súlyos betegségből. Lehuppant egy székre. – Bocsánat, hogy megzavartam a könyvklubot, de tudtam, hogy mind itt lesztek.

– Semmi gond. A Büszkeség és balítéletről beszélgettünk. Talán emlékszel még rá. – Magas színvonalú irodalommal foglakoztunk. Nem akartam úgy viselkedni, mint egy szigorú tanítónő, de nem tudtam, hogyan reagáljak hirtelen betolakodására. Amikor legutóbb itthon volt, az esküvőmre készültem, ő pedig szokás szerint a zenéjével volt elfoglalva. Azért jött, hogy engem lásson, vagy hogy a többiekkel beszélgessen?

Dylan így szólt:

– Persze, nagyon szívesen hallgatom. Nehogy miattam abbahagyjátok!

Mintha megszűnt volna a mágneses erőtér, úgy tértek vissza a többiek a helyükre a körben, én pedig remegő kézzel vettem elő jegyzeteimet.

– A főszereplők közötti romantikus feszültségről beszélgettünk épp. – Hagytam időt, hogy mindenki lecsillapodjon, de a levegőt mintha elektromossággal töltötték volna meg. Felolvastam a jegyzetemből a kérdést, mintha mi sem történt volna. – Egyértelmű, hogy Lizzie Darcy iránt érzett szerelme egyre csak nő, hiába a közvetlen kapcsolat teljes hiánya a regény nagy részében. Hiteles ez? Végeredményben min alapul a szerelme?

Shawna hirtelen így szólt:

– Darcy évi tízezer fontján.

A filmek bugyuta anyakarakterének hangján mondta, mire mindenki fölnevetett.

– Vicces – mondta Max, de ő nem nevetett. – De szerintem azon, hogy végre valaki felért hozzá intellektusban és észben, ami teljesen megőrjítette.

Gúnyolódott rajtam, azon, ahogy versenyeztünk az iskolaelső szerepéért középiskolában, de Dylannek is odaszúrt ezzel, mintha a vonzalmunknak semmi köze nem lett volna az intellektushoz és az észhez. Ez a feltételezés egyszerre volt sértő és téves. Soha meg sem próbálta megismerni Dylant, és a csendességét felszínességnek hitte, de én jól tudtam, milyen mélységek rejtőznek a felszín alatt.

Charlie töprengve felsóhajtott.

– Voltaképpen Darcy végül a tettein keresztül nyújt megkérdőjelezhetetlen bizonyítékot az állítólagos szerelméről, amikor megvédi a Bennet család becsületét.

Szúrósan néztem rá.

– Az állítólagos szerelméről? – Charlie-nak nem voltak nagy romantikus álmai, de a cinizmusa olykor minden határon túlment.

Dylan megköszörülte a torkát.

– Talán nem tartják mindig a kapcsolatot Darcyval, de ettől még Lizzie ismeri őt.

Megdörzsölte a szexi egynapos borostát az állán. Tán profi fotózáson tanulta ezt a kiszámított mozdulatot? Mint író és borostaszakértő, elkeserített a szavak silánysága, amivel egy férfi arcszőrzetének szépségét le lehetne írni. Bizseregtek az ujjaim a késztetéstől, hogy megérintsem.

Rajtakapott a bámészkodáson, és rám villantotta fogkrémreklámba illő fehér mosolyát.

– Ott van neki Darcy levele. Ahogy a szavait olvassa, felismeri rajtuk keresztül a rokonlelket.

Mintha minket írt volna le. Dylan és én egymásnak tökéletes ellentétei voltunk. Középiskolában ő motorozott és gitározott. Én könyvmoly voltam, aki a valódi fiúkra rá sem mert nézni. De ismertem a szavaiból. Amikor Dylan a dalait énekelte nekem, nem lehetett tovább biztonságban a szüzességem.

Észrevettem, hogy Shawna kettőnket figyel. Tudtam, csak idő kérdése, hogy az egész város az én elalélt lelkemről beszéljen. De erősebb voltam, mint tizenhét évesen, amikor a testem épphogy kifejlődött annyira, hogy vonzza a férfiak tekintetét, és sütkérezzen a figyelemben.

Midge felsóhajtott.

– Ez egyszerűen gyönyörű volt, Dylan. – Visszaerőltettem a tekintetem a vázlatomra, de Midge nem követte a forgatókönyvet. – Annyira jó újra látni. Miért jöttél haza?

Dylanben volt annyi, hogy bocsánatkérő grimaszt küldjön felém, de mindig minden körülötte forgott. Olyan volt, mint a gravitáció, és a valódi sztárrá válása csak olajat öntött hiúságának tüzére.

– Nos, Ms. Long. Azt a feladatot kaptam, hogy tartsak szünetet, levegőzzek, és egyek egy kis házi kosztot.

Mielőtt elindult volna a Dylan-show, felvetettem:

– Eljöhetnél két hét múlva is a könyvklubba. A Jane Eyre-t fogjuk olvasni.

Összeszorította az ajkát.

– Jövök… Ha te megígéred, hogy eljössz pár hét múlva a wurlitzeres koncertemre.

Hogy lett hirtelen mindenből önreklámozás?

De megkapta a várt reakciót, Shawna és Midge faggatni kezdték a zenéjéről. Felálltam, kinyújtóztam, és a kasszához sétálva jeleztem, hogy ideje megvenni a következő könyvet, és távozni. Bevált a trükk, és Dylanen kívül mindenki felsorakozott.

Dylan a táskájából elővett egy szórólapot a közelgő fellépéséről.

– Esetleg ki tudnád akasztani valahova?

Ezért jött be?

Összeráncolt homlokkal néztem, ahogy az ajtó felé fordul. Azt hittem, hogy azért egy darabig itt marad beszélgetni, és rosszulesett, hogy már megy is. De persze miről is beszéltünk volna? Az együtt töltött napok már a múlté. Ahogy az éjszakák is.

Megállt, és így szólt:

– Holnap beugrom.

Miközben kiszolgáltam Charlie-t, Shawna ömlengett.

– Ezért a pasiért fontolóra venném, hogy megcsaljam Rebeccát. – Hatalmas szemekkel nézhettem rá, mert hozzátette: – Sajnálom, Maddie. De te elengedted.

Midge így szólt, amikor odahozta a könyvét:

– Még nem késő. – Aztán mély megrökönyödésemre hozzátette: – Ha ötven évvel fiatalabb lennék…

Miután megvették a könyveiket, és elmentek, a boltban a zajt szinte teljes csönd váltotta fel.

Felsóhajtottam. Jó kis gyorstalpaló volt ez arról, hogy miért nem randiznék soha rocksztárral.

De nem változtatott a titkos gondolataimon, amik Shawnáéra hajaztak. Még csak nem is csalnám meg Petert. Akkor miért nem rohantam utána?

Megráztam a fejem, amikor eszembe jutottak a kritikus szavai a fiktív románcomról: „Annyira mesterkélten hat, hogy kénytelen vagyok azt feltételezni, hogy a szerző semmiféle szerelmi tapasztalattal nem rendelkezik.”

Hú, mekkorát tévedett. Kettővel is rendelkezem. De vajon akkor is számítanak, ha mindkettő csúfos véget ért, amikor nem voltam hajlandó feladni a saját álmaimat, hogy az övéket kövessem?

Ha ez a szerelem, akkor örömmel meghagyom Ezüst Rókának.

Az üres boltban nekiálltam lezárni a kasszát. Összerendeztem a készpénzt, és bepakoltam a pénzeszsákba, miközben Beatlest dúdolva a szememet dörzsölgettem. Kis híján szívrohamot kaptam, amikor valaki énekelni kezdett velem.

– Basszus, Max! Halálra rémítettél.

Egy rozoga, öreg széken ült, ami gyerekkorunk óta a boltban volt. Ölében egy szamárfüles Huckleberry Finn-példány feküdt, mintha azzal ütné el az időt. Nyújtózott egyet, és lefelé fordítva letette a még mindig nyitva lévő könyvet, amitől aggódni kezdtem megrongált gerince miatt.

Csak egy szűk méternyire ült a kassza mögött, és megcsapott fahéjas, barna cukros illata, mintha vörösesbarna haja maga is a konyhájában készült csemege lenne. Muffinfejű Max.

– Őrület volt újra látni Dylant, mi?

Bezártam a pénztárt, aztán megfogtam a pénzeszsákot és a táskámat.

– Miért vagy még itt?

Soha nem érdekelte Dylan.

– Gondoltam, elmehetnénk esetleg pizzázni.

– Nem vagyok éhes – hazudtam.

Miután lekapcsoltam a villanyt, és a bejárathoz sétáltam, csípőre tett kézzel vártam, hogy vegye a célzást, és tűnjön el. Felállt a székről, és három lépéssel átvágott a termen. Arcát az utcai lámpák fénye és árnyak csíkozták. A tekintetem egy pillanatig enyhe borostáján időzött, ami a legnagyobb gyenge pontom volt a férfitest tárgyiasításában. Ha nem ismertem volna pelenkás korunk óta, akkor talán elképzeltem volna őt valamiféle lányregény hőseként, ahogy tiszta zöld szemét árnyékoló rejtett szemhéjával lezárja a köztünk lévő távolságot.

– Á! Még mindig dühös vagy Mad vagy a reggeli miatt. – Töprengve felsóhajtott. – Tudom, hogy túlságosan erőlködöm. Nagyon sajnálom. Rendben?

Nem voltam dühös. Fáradt voltam. Középiskola óta állandóan csak egymással versengtünk. Végtére is csak egyikünk mondhatta a végzős búcsúbeszédet. Nem akartam, hogy a könyvesboltom egy újabb megnyerhetetlen verseny díjává váljon.

– Nem vagyok dühös Mad, Max.

Kuncogott a véletlen filmcímen, de én csak égnek emeltem a tekintetem. Egyáltalán nem volt újdonság ez a vicc. Layla még a #TeamMadMax hashtaget is kitalálta nekünk, mert gyerekkorunk óta azt várta, hogy az ikerfivére és a legjobb barátnője egy pár legyen, mintha ez valaha is bekövetkezhetne.

– Ha megígérem, hogy ma este nem említem többé, eljössz velem?

Nem vert át a taktikaváltással. Azt hitte, hogy legyőzhet, de eszem ágában sem volt átadni neki a királyságom kulcsát.

– Gyerünk! – Kitártam az ajtót. – Csak haza szeretnék menni.

Kilépett előttem az éjszakába.

Három szó, amit a közeljövőben biztosan nem fogok Max Beckettnek mondani: Oké, dolgozzunk együtt.

Hazasétált velem, pedig nem volt szükségem kísérőre. A bűnözés Orionban kimerült a szabálytalan átkelésben vagy a stoptáblán való áthajtásban. Illetve mostanában a graffitizésben. Amúgy is a könyvesboltommal szemben laktam, egy háztömbnyire az ő lakásától. Nem volt éppen álmaim otthona. Ekkorra már úgy képzeltem, hogy Peterrel fogok lakni az álomházamban. De amióta elhagyott, egyedül kellett boldogulnom a kényszerönállóságommal.

Laylának hozzám hasonlóan szüksége volt olcsó, önálló lakhatásra. Szobatársak voltunk az egyetemen, de míg én a diplomaosztó után Indianapolisba mentem, ő hazaköltözött a gyerekkori szobájába. A másik választása az lett volna, hogy Maxszel lakik együtt. Amikor hajléktalan lettem, úgy döntöttünk, összeköltözünk, hogy megosszuk a költségeket.

Én szívesebben laktam volna egyedül a könyvesbolt felett. Sikerült az emeleti térből egy kopottas irodát csinálnom, ahova néha elvonultam írni, de zuhany nélkül a közeljövőben biztosan nem válik belőle lakhely.

A rövid séta a munkahelyemre és hazafelé legalább arra kényszerített, hogy mozogjak egy kicsit emberek között.

Max az esküvőről mesélt, amire az édesanyja sütötte a tortát.

– Az öreg fedett hídnál esküsznek a harinchatos útnál. Ismered?

– Aha. – Peter és én elkocsikáztunk arrafelé az egyik randinkon.

A híd nem tűnt nagy durranásnak, de hangulatos nevezetesség volt, egy romantikus helyszín. Piknikeztünk a Big Walnut Creek partján.

Nem akartam Peterről beszélni. Főleg nem Maxszel. Még nem. Valószínűleg soha.

Max megvárta, míg kinyitottam a lakásomhoz vezető ajtót, mintha az utolsó pillanatban a semmiből megjelenhetne egy őrült, hogy megtámadjon.

– Szólj Laylának, hogy csörögjön rám! Meg akarom kérdezni, hogy szeretne-e velem jönni vasárnap kiszállítani a tortát.

– Oké.

– Esetleg te is jöhetnél.

Egy idióta városi rendeletnek köszönhetően a könyvesbolt zárva volt vasárnaponként, úgyhogy ráérnék Maxszel és Laylával lógni a régi idők emlékére. Réges-régen mi hárman elválaszthatatlanok voltunk. De eszem ágában sem volt a szabadnapomat Max üzleti tanácsainak rabjaként tölteni. Valószínűleg hozna egy kördiagramokkal teli plakátot és egy lézeres mutatót. Kösz, nem.

– Bocsi, de nem. Anyukámmal leszek. – Ez valószínűleg igaz is lesz.

– Holnap reggel találkozunk. – Hátrálni kezdett.

Az ajtó becsukása előtt még egyszer rápillantottam, és abban a pillanatban egy csomó fiatalabb verzióját láttam egymásra halmozva. A nosztalgia olyan erővel tört rám, hogy egy pillanatig levegőt sem kaptam. Miért ilyen bonyolult az élet?

Égett a villany Layla szobájában, úgyhogy kopogtattam az ajtón, ami erre elkezdett kinyílni. Laptoppal az ölében ült az ágyán, mint mindig.

– Helló! – Félretette a laptopját, és nyújtózkodott.

Soha nem mondtam volna meg, hogy ekkora zenefanatikus lesz. Felnövekvőben hallgattuk Mr. Beckett apabandáit, amik rendszerint a pincéjükben, olykor viszont a klubban játszottak. Egyszerre volt megalázó és szörnyen vicces. Természetesen Claptont játszott. Layla neve nem puszta véletlen. Mrs. Beckett kedvéért gyakran játszott Beatlest is. Mostanában néha fellépett a kávézómban. Jó volt. Nem olyan jó, mint Dylan, de szerettem, ahogy játszott.

Akkor kapta el az igazi zenei fanatizmus, amikor egy este a zenegépben egy új együttes hangzott fel. Teljesen elbűvölte.

Középiskola után a rendes munka helyett szabadúszóként zenei cikkeket írt, és profitált a weboldala reklámbevételeiből. Együtt kezdtük meg az egyetemen a szüleink által finanszírozott üzleti tanulmányainkat. Azután én rögtön találtam pályakezdő állást Indianapolisban, ahol hasznosíthattam a diplomámat, de Layla szerencséjére imádott együttesének népszerűsége az évek alatt ugrásszerűen megemelkedett. Mostanra megduplázódott a cikkek száma és a weboldal forgalma. Sikeresnek volt mondható, de a való világ kopogtatni kezdett az ajtaján, és nyilvánvaló volt, hogy örökké nem lesz fenntartható az életmódja.

Persze bagoly mondja verébnek. Otthagytam az izgalmas termékmenedzseri karrieremet, hogy kockázatos kalandba kezdjek. Akkoriban arra számítottam, hogy az anyagi biztonságom meglesz egy támogató, állással rendelkező férj személyében. Buta feltételezés volt.

Layla felhúzott lábbal csinált nekem helyet az ágyán, behajlított térdei sátrat képeztek a takaró alatt.

– Peterről akarsz beszélni?

Mindig megértően hallgatott, mialatt átestem a gyász öt szakaszán Peter távozása után, és ugyan soha nem volt igazán Peter ellen, állandóan félkomolyan poénkodott őrült elképzeléséről, hogy most, hogy Peter kikerült a képből, itt az ideje, hogy összehozzon végre a bátyjával, hogy igazi rokonok lehessünk.

Pontosan emiatt nem említettem, hogy Dylan itthon van.

Lehuppantam a szabad helyre.

– Ó! Most az egyszer nem.

Elfintorodott.

– Sajnálom, drágám. Hallottál felőle?

Ez feltépte a lassan gyógyuló sebet. Mióta a vőlegényem, a leendő férjem nem volt hajlandó megjelenni az esküvőnkön, és megszégyenített az oltár előtt, állandóan csak vitatkoztunk a közös üzletünkön. Egyszerű ultimátumot adott: Eladom a könyvesboltot és elhagyom Oriont, hogy együtt éljünk Indianapolisban, vagy vége.

Nem hittem neki. Ő viszont lefújta az esküvőt.

Érdekes dolog az ultimátumokban, hogy nagyszerű alkueszköznek tűnnek, amíg nem maradsz egyedül a tárgyalási stratégiád végleteivel. Esetemben azt mondtam Peternek, hogy ha elhagy, meg se próbáljon visszajönni. Ő pedig nem próbált.

– Azóta nem, hogy elküldte a legutóbbi bankszámlakivonatomat. – Tudtam, milyen szánalmasan hangzik, és magamba roskadtam. – Szerintem azt várja, hogy csődbe menjek.

Hogy ez a párhuzamos dimenzió összeessen a saját súlya alatt. Soha nem hitte, hogy fenntarthatom még egy évig a könyvesboltot, és feltételezem, azt várta, hogy kénytelen legyek visszakúszni hozzá, és beadni a derekamat. Úgy gondoltam, ha bebizonyítom, hogy tévedett, majd ő kúszik vissza hozzám. Mindketten olyan makacsok voltunk, mint a beragadt ajtóm.