Karin Smirnoff

Elmentem az öcsémhez

A mű eredeti címe: Jag for ner till bror

© Karin Smirnoff and Bokförlaget Polaris 2018
in agreement with Politiken Literary Agency

A borító Helmer Osslund Tájkép őszi színekben
c. festménye felhasználásával készült.

Fordította: Patat Bence

Hungarian translation © Patat Bence, 2023

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta.

Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon,

instagram.com/scolarkiado

facebook.com/scolarklub

tiktok.com/@scolarkiado

Scolar Kiadó, 2023

1026 Budapest, Gábor Áron utca 28.

Tel.: (06 1) 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Kozma András

Borító: Nemes Péter

ISBN 978-963-509-927-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

The cost of this translation was supported by a subsidy

from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

Helmer Grundström verse a Detta är mitt land című kötetben szerepel
(Norstedts, 1939).

A kötet elején található versrészlet Sík Sándor fordítása.

JÓ MESSZE ÉSZAKON

Jó messze a francban,

Fent a fenében, északon

Játszom a harmonikámon

Lelkem ne nyomja fájdalom.

Kiszakadt a légszekrény.

És kiszakadt a lelkem.

Messze fent a francban.

Jó messze a fenében.

Helmer Grundström

Egy

Elmentem az öcsémhez. Busszal utaztam a part mentén és az enégyes főútnál leszálltam. Aztán gyalog indultam el a falu felé.

Sűrűn esett a hó és belepte az utat. A hópelyhek befurakodtak az alacsony szárú bakancsomba és a bokám úgy fázott mint gyerekkoromban.

Feltartott hüvelykujjamra talán megálltak volna az autók de egyetlen kocsi sem jött arra. Az öcsém házáig néhány kilométert kellett megtenni és az út emelkedett.

A magam szórakoztatására everttaubét énekeltem. A szüleink imádták everttaubét aztán meghaltak.

A szél átfújt a kabátomon. Hiányzott a legfelső gombja és a hó ráolvadt a nyakamra. Már oda kellett volna érnem. A hó teljesen felismerhetetlenné tette a tájat. Egyáltalán elhaladtam már eskilbrännström háza előtt. Megszaporáztam a lépteimet. Amíg fut a kishajó és ki mondta hogy te jöttél a világra.

Egy hókupac derengett át a sűrű hóesésen. Egy görnyedt ember az ellenszélben. Először nem is láttam hogy férfi vagy nő.

A szél kavargott. A tenyérnyi pelyhek egyre csak hullottak. Az alak néhány másodpercre eltűnt de aztán a szél úgy döntött hogy mindent belead és a vihar szemében hirtelen megláttam ki az.

Nem ismertem.

Micsoda idő mondta amikor közelebb ért én pedig válasz gyanánt bólintottam. Megkérdezte hová megyek és azt feleltem a kippo-tanyára.

Akkor alighanem rossz felé indultál az útelágazásnál mondta a sálja mögül. Jobbra kellett volna fordulnod. Megmutatom mondta kedvesen. A sál és a sapka közül kilátszott az orra és a szeme. Próbáltam elkapni a tekintetét de ő csak mereven nézett maga elé.

Megfordultunk pedig a belső iránytűm az ellenkezőjét mondta. A férfi felajánlotta a kesztyűjét.

Régen volt már hogy valaki felajánlotta nekem a kesztyűjét. Nem értettem hogy mehettem rossz irányba.

Megfordultunk és elindultunk visszafelé. Rádőltünk a szélre mint a frostmofjälleti gyerekek.

A férfi a közelben lakott és johnnak hívták.

Én jana vagyok mondtam és az öcsémhez megyek látogatóba.

És a testvéredet öcsinek hívják mondta. Tudom ki vagy.

És te hová mész kiabáltam hogy túlharsogjam az újra erőre kapó szelet.

Sehová kiabálta vissza. Csak szeretem a viharokat.

Egy kisebb út felé mutatott amelyen még látszottak halvány nyomok a hóban. Valamivel beljebb lakom. Gyere be velem egy időre felmelegedni aztán majd mész tovább ha elült a vihar.

Haboztam mivel nem ismertem fel pedig fel kellett volna. Tudtam hogy az út eskilbrännström házához vezet.

Az elhagyott házban laksz kérdeztem mire bólintott.

Nem tudtam hogy lakni lehet benne. Van családod vagy egyedül élsz.

Ott csak egyedül lehet élni felelte.

A szél továbbra is csapkodta a havat a nyakamba. Az arcomat már jó ideje nem éreztem. Bementem vele a házba.

Tüzet gyújtott a tűzhelyben és elővett egy rózsaszín gyapjútakarót amit rám terített mert leggingsben és trikóban ültem a konyhai padon miközben a ruhám egy széken száradt.

Ez umedalenből van. Amikor a bolondok kiköltöztek árverést tartottak.

Volt valami ismerős a helyiségben és arra gondoltam biztos jártam már ott korábban. A konyha viharvertnek tűnt de lágy és csendes értelemben. A padon kívül volt még egy régebbi felhajtható asztal néhány házilag készített västerbotteni szék egy magas keskeny szekrény meg egy óra amely ketyegett pedig nem a helyes időt mutatta.

Úgy tűnt a férfi tényleg ott lakik. Valószínűleg azon a kanapén aludt amelyen most én ültem a lábamat lógatva vigyázva hogy a talpam ne érjen le a földre.

A konyhában laksz kérdeztem és két kézzel vettem át a forró csészét amit odanyújtott nekem.

Igen többnyire válaszolta. Legalábbis télen. Nyáron meg a padláson alszom vagy az étkezőben, amit régen ünnepekkor használtunk.

Abban kérdeztem egy homályos emlékbe kapaszkodva amelyiknek egy festmény van a mennyezetén. Bólintott és mint az öregek egy kockacukrot a fogai közé szorítva egy csészealjból szürcsölte a kávét.

Lelki szemeim előtt megjelent az ünnepi étkező. Egy pár sárga gumicsizma egy fekete koporsó tetején és hogy a koporsót nem lehetett kinyitni. Meg hogy végül egy lapos vasrudat használtam amit mint valami rozsdás telekhatár-jelölőt a földbe szúrva találtam. Beékeltem a koporsó és a fedele közé és addig feszítettem amíg a ragasztás nagy csattanással el nem engedett.

Huszonöt évvel később nem tudtam felidézni mi volt a koporsóban. Talán csak állott levegő semmi más.

Tudod ki volt adam a bátyám kérdezte john.

Nem tudtam.

A szénapadláson játszottunk mondta. Szaltót ugrottunk az egyik tetőgerendáról és a szénába estünk.

Adam pár évvel idősebb volt nálam és mindig bátrabb akármennyire igyekeztem én is csillapítani a félelmemet. Aznap cigarettát lopott és megkérdezte kipróbálom-e. Mivel nem akartam gyerekesnek tűnni ezért kivettem egy füstszűrő nélküli glennt és a szám sarkába dugtam a bátyám pedig meggyújtott egy gyufát. Nem úgy terveztem hogy a füst megakad a torkomon és köhögőrohamot vált ki belőlem ami miatt a szénába ejtettem a füstszűrő nélküli glennt. Az izzó cigarettát gyakorlatilag ugyanolyan nehéz megtalálni a szénakazalban mint egy tűt.

A frissen betakarított széna talán elfojtotta volna a parazsat de minél jobban turkáltunk annál több oxigént kavartunk fel és hirtelen lángok csaptak fel körülöttünk.

Lemásztam az istálló padlójára és kiszaladtam a napra és a levegőre a sűrű füst farokként követett a fenekem mögött. Átszaladtam az udvaron a tanyához hogy segítséget hívjak de észrevettem hogy adam nem jön utánam és visszafutottam. A nevét kiáltoztam. A tűz és a füst kavargásában megpillantottam a karját amely lelógott a szénapadlás széléről.

A férfi elhallgatott és összeszedte magát. Pakolászott a konyhapulton. Egy ronggyal kávészemeket szedett össze és oldalra húzta dús fekete fürtjeit. Rám nézett és tovább mesélt.

Nagyon valószínű hogy a füst végzett vele. Odavittem a létrát visszatartottam a lélegzetemet és amilyen gyorsan csak tudtam felmásztam. Megragadtam a karját és próbáltam lerángatni a testét de nehéz volt én pedig túl gyenge.

Így történt. Túl gyenge voltam ahhoz hogy megmentsem a bátyámat. Nem is éreztem hogy már a hajam is lángol. Csak adam sima bőrét éreztem a már élettelen alkarján.

Ha tudni akarod az ő csizmája volt a koporsó tetején.

Szomorú történet volt. Úgy tűnt mintha csak kitalálta volna.

A tűz melegétől és a forró kávétól elálmosodtam. Fel kellett volna öltöznöm és továbbindulnom a dombon az öcsém felé de a testem elerőtlenedett és sehogy sem kívánkozott ki vissza a viharba. Magam alá húztam a lábamat és próbáltam rájönni milyen szagot érzek. Nem kellemetlen. Inkább olyan amilyennek más országokét képzeltem. Öregszag mondta volna a muter és talán csak a régóta összegyűlt kosz szagát szippantottam be mint egy nyomkereső kutya. De akárhogy szimatoltam nem tudtam beazonosítani az illatot.

Itt alhatsz ha akarsz mondta john. Meg tudok ágyazni neked a padlón vagy alhatsz egy fotelban.

A konyhai padot ki lehetett húzni mint egy kanapét és bár nem szerettem ismeretlenekkel fizikailag érintkezni felvetettem hogy aludjunk rajta ketten még ha szűkös is.

Elfújta a lámpát. Csak ekkor döbbentem rá hogy a házban nincs áram. Különös csend telepedett a félhomályban úszó konyhára miközben az egyrétegű ablakon kívül a szél a hó a hideg és a sötétség küzdött egymással.

Nehezemre esett elaludni. Hallgattuk egymás lélegzetét és közben teltek az órák. Én aludtam kívül egyik lábammal a kanapé kemény szélén. John a kanapé hátához préselte magát. Éreztem a teste körvonalait, pedig alig értünk egymáshoz. Mégis azt a levegőt lélegeztem be amit ő kilélegzett. Mintha a víz alatt rekedtünk volna és osztoznunk kellett volna az oxigénpalackon.

A lábam visszacsúszott az ágyra. John karja nem bírta tovább és végül visszahullott a helyére. Ahogy a kezem a nyitott tenyerébe tettem gondolataim lenyugodtak.

Mire felébredtem már kivilágosodott és a szoba egész más jelleget öltött mint előző este. Az ablakokat kifakult függönyök keretezték amelyek kopott anyagán apró lyukak látszottak. Az ablakpárkányon téli álmukból ébredeztek a muskátlik.

John már felkelt. Tett még fát a tűzre és az esti zaccot feljavította két púpozott mérőkanálnyi friss kávéval.

Fekvő helyzetemből figyeltem. A konyhapultnál egy rikító sárga hellyhansen tett-vett. Ahogy a pulóver megfordult először pillantottam meg az arcát nappali fényben és nem bírtam ellenállni a késztetésnek hogy elkapjam a tekintetemet.

Nem érdekes mondta megszoktam.

Két kávéscsészét lepényt vajat és västerbotten sajtot tett az asztalra. Finoman rám mosolygott és remélte hogy jól aludtam. Fogta a csészealját és a kockacukrát és leült.

Aztán mi történt kérdeztem. A bátyád halála után.

Most nem kaptam el a tekintetemet hanem alaposan szemügyre vettem megégett bőrét amely úgy terült el arcának egyik felén mint a barázdák egy kiszáradt homokpadon.

Adam halála után minden megváltozott. Azelőtt a többiekhez hasonlóan kisgazdálkodók voltunk akik alig tudtak megélni a földművelésből. Apám télen az erdőben vállalt munkát nyáron halászott. A távollétében adam volt a főnök nem anyám. Anyám a konyhapultnál ült egy sámlin és a tányérunkból ette a maradékot. Nem mintha alá lett volna rendelve nekünk. Egyszerűen így akarta.

John elrévedt az emléken és egy darabig csak csendben ült.

Apám engem okolt adam haláláért. Azt mondta hogy megmenthettem volna. Mivel ráadásul nyúlszájjal születtem és rosszul is hallottam elküldtek egy örebrói iskolába amiről úgy gondolták hogy meg tudja gyógyítani a nyúlszájat és a süketséget.

Mennyi idős voltál akkor kérdeztem.

Tízéves majdnem tizenegy.

Felöltöztem. A nadrágot rávettem a leggingsre. A zoknim és a bakancsom megszáradt. Továbbra is havazott de csak gyéren. A nap sugarai átverekedték magukat a felhőtömegeken. Akár szép napra is lehetett számítani.

Lágy fény vetült john arcára. Szerettem volna megérinteni az égés nyomait hogy agyagból meg tudjam formálni de úgy éreztem félreérthető lenne a mozdulat.

Benézhetek az ünnepi étkezőbe indulás előtt kérdeztem.

Persze megoldjuk.

A helyiség úgy nézett ki mint ahogy emlékeztem rá. Halvány népi mintázatú mennyezeti díszítés és fröcskölt festésű gerendafal.

Még a koporsó is ott állt csak a sárga gumicsizma nélkül.

A fő különbség az volt hogy a falakat különböző méretű egyszerűen tűzőgéppel felrögzített olajfestmények borították. A képek egyszerű jeleneteket ábrázoltak. Tűz füst arcok fű tenger testrészek gumicsizma és nagyon ügyesen megfestett fénykép élességű kezek.

A tieid kérdeztem mire bólintott. Időnként festek.

Mutattad már valakinek de nem nem mutatta én voltam az első.

Te aztán tudsz festeni mondtam a látványtól ledöbbenve. Annyira nagy hatást tett rám hogy ideje volt indulnom. Hátráltam kifelé hátam mögött a vásznak, előttem pedig john az égési hegeivel és a dús fekete hajával.

Nemcsak a képeket láttam hanem megjelent előttem az öcsém és a szüleim is. És a muter futott felém. Kiabált hogy csináljak valamit. Mentsem meg. Az állatok izgatottan bőgtek.

A ló nyerített halottak halottak.

John intett felém búcsúzóul. Én is ugyanígy tettem. Amint becsuktam magam mögött az ajtót addig futottam amíg el nem fogyott a levegőm.

Kettő

Öcsi konyhájában ültünk és whiskyt ittunk. Pontosabban. Öcsi whiskyt ivott én meg teát. Tüzet rakott én próbáltam nem tudomást venni a koszról és a rendetlenségről. Néhány perc különbséggel születtünk és sok mindenben hasonlítunk egymásra. Különösen a kinézetünket tekintve. Vörösesek vagyunk soványak a hajunk szálkás pigment nélküli és annyira sápadtan semmilyen hogy általában mindenki csak mint az ikrekre emlékszik ránk.

Történt valami hogy idejöttél kérdezte.

Nem nem történt semmi különös feleltem és eszembe jutottak a johnnál látott festmények.

Csak semmi dolgom nem volt húsvétra.

Telt az este. Sétáltunk egyet az elkhunddal és újra csillagfényes lett az ég. A kutya nagy iramban húzott minket előre. A mínusz húsz fokban ropogott a hó a talpunk alatt. Az utcai lámpák göranbäckströmnél véget értek de a hó és a csillagok elég fényt adtak.

Beszélgettünk arról mi minden történt. Kik haltak meg. Kik lettek betegek. A hófajdvadászatról a hegyekben és a szomszéd szukájának sikeres fedeztetéséről. Amiről smalångerben beszélni szokás. Arról nem beszéltünk emelie miért hagyta el sem arról hogy a gyerekkori házunkról miért omladozik a vakolat.

Aznap éjjel is egy kihúzható kanapén aludtam. Még levetkőzni sem volt erőm csak a kabátomat terítettem magamra takaró gyanánt és azonnal elaludtam.

Másnap gumikesztyűt húztam megtöltöttem egy vödröt tisztítószeres vízzel és szisztematikusan végigjártam a helyiségeket. Délutánra fekete szemeteszsákok sorakoztak a bejárati ajtó előtti lépcsőn tele sörös- és pizzásdobozokkal kiszáradt cserepes virágokkal újságokkal lejárt szavatosságú élelmiszerekkel üres kutyaeledeles dobozokkal vodkásüvegekkel törött dísztárgyakkal rozzant képkeretekkel és egy rakás felhasogatott női ruhával.

Azt mondják mindenki jó valamiben. Élveztem ahogy előtűnt a lúgozott padló erezete és újra világított a lambéria enyvszíne. Élveztem ahogy a forró víz feloldja az ételmaradványokat a zsírt a hányást és egyéb anyagokat amelyek kemény kérget alkottak a csempén a pultokon a hűtőben és a kamraszekrényben. Még azt is élveztem ahogy a pörgő mosógép feloldja a lepedőkön függönyökön szőnyegeken és ruhákon lévő több hónapos vagy talán többéves koszt és végül kiteregethetem őket a szárítószekrényben. Úgy akartam eltakarítani az öcsém szorongását ahogy a sajátomat. Olyan volt mint tetrist játszani. A darabkák a helyükre kerültek és eltérítették a más gondolatokra irányuló kísérleteket.

Öcsi a konyhai padon ült és egykedvűen figyelt. Időnként kortyolt egyet a söréből. Amikor az üveg kiürült odament a kamraszekrényhez és hozott egy újabbat. Lehet hogy túl későn érkeztem.

Hallottam hogy megaludtál eskilbrännströmnél mondta.

Úgy érted johnnál kérdeztem és reméltem hogy folytatja de ekkor összeszorította szűkszavú száját és csak tovább meredt a veszélyes végtelenbe.

Leültem mellé. Kivettem a kezéből az üveget és kortyoltam egyet a langyos sörből.

Ismered johnt kérdeztem.

Nyilván mindenki ismeri felelte öcsi.

Én nem mondtam hogy nem.

Nem olyan régen lakik ott mondta.

Lehet válaszoltam és visszatértem a valóságba. Nincs itthon semmi ennivaló be kell vásárolnunk.

Odahajolt hozzám és ha nem ismertem volna az öcsémet azt hittem volna hogy sír.

Bűzlött a gyásztól és az izzadságtól. Átkaroltam és megsimogattam a haját mint régen. Minden rendben lesz mondtam.

Minden rendben lesz.

Három

Kitolattam a terepjáróval a garázsból és felkötöztem a szemeteszsákokat a platóra. Öcsi húzta az időt. Végül kinyitotta az ajtót és kiengedte a macskát. Az állat körbenézett majd bebújt a lépcső alá.

Aztán ő is kijött a kapucnit a fejére húzva. Körülnézett majd bemászott az anyósülésre. Idegesen nyomogatta a gombokat hogy bekapcsolja a fűtést.

Világosszürke volt az arca. A szeplői is kifakultak. A haja zsíros tincsekben lógott amelyeket időről időre a füle mögé tűrt.

A hóesés után csúszott az út és a kocsi csak szánkázott lefelé a dombon. Az eskilbrännströmhöz vezető leágazásnál lassítottam és lépésben haladtam miközben tekintetem nyomokat keresett a hóban. Az egyetlen út ártatlanul érintetlennek tűnt.

Nem tudsz semmit johnról mondta öcsi. Nem rossz ember de nem tudsz róla semmit.

Nem és ő sem tud semmit rólam válaszoltam. Mármint azt leszámítva hogy apagyilkos vagyok de azt nyilván mindenki tudja.

Igen felelte az öcsém azt mindenki tudja. Azt leszámítva hogy nem halt meg.

Az emberek szokás szerint megbámultak bennünket. Megálltak és csak nézték az eléjük táruló diptichont majd észbe kaptak hogy bambulnak és visszatértek az árcédulákhoz és a szavatossági időhöz. Egy kis ica-üzlet volt. Alig nagyobb mint egy bódé és nem az icander családé volt bár mi mindig azt mondtuk.

Az icander család anyukából apukából és a fiaikból állt. Azóta ott dolgoztak amióta az eszemet tudom. A legfiatalabb fiuk hatvan körül járt és attól eltekintve hogy megkopaszodott ugyanúgy nézett ki mint régen.

Őszintén megörült amikor beléptünk az üzletbe. Visszaköltözőkre vagy friss beköltözőkre nem számíthatott. Legfeljebb egy-egy szegény menekültre akit ideiglenesen ott helyeztek el. Bizonyára ezért nem merült fel bennük soha hogy felújítsák vagy bővítsék a boltot. Az élelmiszerek továbbra is a falak mentén magas polcokon voltak felhalmozva.

Én toltam a kocsit és próbáltam néhány napra előre gondolkodni.

Öcsi bűzlött és szinte révületben követett majd hirtelen észrevette az öreg icandert és megállt a toronyba rakott áruk előtt.

Két doboz articsókát kérek mondta és egy hosszú pillantást kapott válaszul.

Az articsókakonzerv volt legfelül. Poros mintha a háborús készletbe tartozna. A kereskedő arrébb tolta a létrát és felmászott rá. Mi lentről néztük ahogy a létra fokai meghajlanak a teste súlya alatt. Icander úr nemcsak kövér volt hanem kifejezetten terebélyes is. A farpofái úgy rengtek mint a kocsonya. Folyt az izzadság az arcán. Hatalmas mellkasával szuszogva vette a levegőt.

Ó bazmeg suttogtam muszáj volt ezt.

Öcsi gonoszul vigyorgott amikor a férfi leért a padlóra és odanyújtotta a két konzervet.

Parancsoljon. Remélem ugyanolyan finom mint legutóbb.

Kipakoltuk az árukat a pultra. Icanderné minden egyes termék beütésekor megismételte az áru nevét. Kávé igen. Szappan igen. Egy rekesz üdítő igen. Tampon igen. Narancs igen. Fülzsíroldó spray igen.

Régen egy skånei gyógyszertárban dolgozott mondta öcsi.

És ennek mi a jelentősége kérdeztem de nem válaszolt.

Azzal volt elfoglalva hogy visszameredjen egy bárgyú fickóra aki nem bírta levenni rólunk a szemét.

Nem csoda hogy az ember húzódozik a bevásárlástól motyogta öcsi és bepakolta az ennivalót a muter által varrt vászonszatyrokba.

Engem személy szerint néha szórakoztatott hogy úgy is felfigyelnek ránk hogy a létezésen kívül bármi egyebet kellene tennünk. Amit az ikrekről el lehetett mondani azt nagyrészt rólunk is pedig két petéből származtunk. Olvastunk egymás gondolataiban és egyszerre ugyanazt mondtuk.

Mi finomat készítesz az articsókából kérdeztem már újra az autóban ülve.

Válaszként csak grimaszolt egyet.

De most komolyan mondtam. Miért zaklatod a konzerveiddel nyilván semmi rosszat nem tett veled.

Mit tudsz te arról felelte.

Semmit azért kérdezem.

Öcsi csak bámult ki az ablakon. Ne törődj vele mondta végül.

Bekanyarodtam a benzinkútra tankolni és dohányt venni.

Szóval itthon vagy kérdezte a pénztároslány pedig nem emlékeztem hogy valaha is találkoztunk volna.

Hallottam hogy apánál aludtál. Szerencse hogy nem tévedtél el a viharban mondta miközben rám sem nézett.

Elég pocsék idő volt feleltem. Szóval az ő lánya vagy állapítottam meg merő udvariasságból de akkor már egy másik vevővel volt elfoglalva.

A dízeles kútnál állt finn a johndeerrel. Olyan volt visszajönni a faluba mint visszatérni a truman show-ba. Minden ugyanabban a mederben folyt. Az emberek mindig pontosan ugyanakkor ugyanazt csinálták amit ilyenkor szoktak. A valóság olyan volt mint egy végtelenjel. Finn is a johndeerjével.

Szép a színe mondtam amikor elmentem mellette mire összerezzent mintha befurakodtam volna a gondolataiba.

Nahát jana ezer éve nem láttalak. Amikor felismert az arca ellágyult. Tett felém pár lépést mintha meg akarna ölelni de aztán zavarba jöhetett és visszadugta a kezét az overalljába. A gonosz nyelvek ostobának tartották pedig finn csak más. Magának való.

Tavaly vettem. Ha akarod kipróbálhatod vagy csak úgy mehetsz vele egy kört. Épp csak ki akartam üríteni a tartályt olofssonéknál biccentett a traktor mögé kapcsolt trágyaszippantó felé.

Ma nem. De valamelyik másik nap jó lenne.

Ezek szerint maradsz egy ideig.

Meglátjuk feleltem és továbbmentem a kocsi felé attól tartva hogy öcsi nem bír állva maradni. Az ajtónak dőlve cigizett. Átkaroltam a vállát és rábeszéltem hogy üljön be. Még a szeméttelepre is oda kell érnünk mondtam.

Úgy érted a hulladékkezelő állomásra kérdezte öcsi és résnyire kinyitotta az ablakot majd rágyújtott egy újabb szál cigire.

Igen akármi is a neve.

Elköltözött mondta öcsi. Most a szennyvíztisztító mellett van. Nyitva hétfőtől csütörtökig héttől tizenkettőig. Páros heteken.

És páratlan heteken.

Zárva mondta.

Így hát hazaindultunk.

Emlékszel amikor a szeméttelepen légpuskával patkányokra lövöldöztünk kérdeztem hogy oldjam a hangulatot.

Igen klassz volt felelte. Amíg lábon nem lőtted rogergrant.

Igen helyeseltem. De nem én hanem te voltál.

Te én én te mondta. Gondolom valamelyikünk tette.

Egyértelmű hogy te mondtam. A vörösáfonyás lányok vittek haza minket. Roger melletted ült és sírt. Vérzett a lába és végigbőgte a hazafelé utat.

Roger mindig is anyámasszony katonája volt mondta öcsi.

Miután hazaértünk ugyanis a kippo-tanyát még mindig otthonnak neveztem segítettünk egymásnak elpakolni az árukat a pincében lévő kamrába. Nagy rendetlenség uralkodott még abban a hideg és sötét helyiségben is ahol csak az élelmiszerek és az áttelelő muskátlik érezték jól magukat. Öcsi nem csak hagymáért meg krumpliért járt le oda. A padlón csikkekkel teli hamutartó állt és itt-ott üres sörösdobozok hevertek. Én máris fáztam.

Mit csinálsz idelent kérdeztem.

Figyelem mit érzek. Néha olyan mintha semmi sem lenne igazi. Olyankor lejövök ide leülök a padlóra és fázom. Figyelem milyen érzés fázni.

Az öcsém zátonyra futott és segítségre volt szüksége hogy újra elinduljon. Biztos hogy rendes ételt alig evett csak cigarettán és alkoholon élt. Sovány volt mint egy koldus.

Együtt összeszedtük a szemetet az icás szatyorba és visszamásztunk a meredek létrán.

Rádöbbentem hogy henrik eszembe sem jutott. Úgy döntöttem hogy a tervezettnél tovább maradok és berendezkedtem a kislánykori szobámba. Öcsi az ajtófélfának dőlve figyelte ahogy megágyazok a keskeny ágyon és beteszek egy plusz takarót. Egy ugyanolyan rózsaszín gyapjútakarót mint johné. Nyilván mindketten ugyanazon az árverésen jártak.

A falakon még az okej magazinból kiszedett poszterek mellett gyerekrajzok és festmények lógtak amiket azért oda akasztottunk mert valahová ki kellett tenni őket. A gyerekkori kincseim és tárgyaim is megvoltak. Kulcstartók plüssállatok biotitdarabok és a tengerparton talált kavicsok feküdtek a hímzett terítőkön. A muter olyan mennyiségű időt töltött ezekkel a terítőkkel hogy több doboznyi volt belőlük a padláson.

Sok mindent lehet rá mondani de hímezni azt tudott mondta öcsi. Arrébb vonult az ajtófélfa mellől és leült az ágy végébe.

Akkor nem jöttél amikor megbetegedett jegyezte meg. Érdeklődött utánad és fel is hívtalak. Eljöhettél volna.

Ugyanazt válaszoltam mint amikor felhívott hogy nem akarom többé látni anyánkat. Sem élve sem holtan.

Újra feltámadt a szél és nyikorogni kezdtek a falak de a szobában olyan kellemes meleg volt mintha soha nem állt volna fűtetlenül.

Soha nem állt fűtetlenül mondta öcsi. A muter ragaszkodott hozzá hogy fűtsük a szobádat hátha hazajössz. Úgy láttam hogy fölösleges de nem volt szívem megmondani neki mi a helyzet.

Miért mi volt a helyzet kérdeztem. Mindketten a fülünk mögé tűrtünk egy-egy hajtincset.

Miért azt mondtuk neki hogy muter miért nem anya anyu anyus esetleg csak siri. Halványan derengett hogy ezt egy norvég tévésorozatból vettük át de annyi év elteltével nem lehetett máshogy nevezni. Apánk pedig következésképpen fater lett azon néhány alkalommal amikor szóba került.

Öcsi felállt és megkérdezte kérek-e valamit enni vagy inni aztán lement a szobájába.

Levetkőztem. Bebújtam a vörösen fénylő selyempaplan alá és az eskilbrännström-féle kihúzható kanapén töltött éjszakára akartam gondolni de ehelyett a muter járt az eszemben és hogy soha nem kapcsolta le a radiátort. Visszatértem a kislánykori meleg szobámba a muter meg agyvérzés után lebénulva feküdt az otthonban. Majd talán valamikor gondoltam és bekapcsoltam a mobilomat. A hívások és a bejövő üzenetek listája üres volt.

Ez a jana maga is telefonálhatna gondoltam vagy küldhetne egy sms-t. Egyáltalán mit mondana. Talán azt hogy szia. Vagy szia örülök hogy találkoztunk jó volt tegnap szépek a festmények remélem még találkozunk. De akár hagyhatná is az egészet. Hiszen nincs is meg neki a száma.

Reggelitájban a házban még mindig csend uralkodott és bár előszedtem némi ennivalót és kávét is főztem öcsi szobája zárva maradt. A rádió hangerejét feltekertem az időjárás-jelentés monoton hangjához. Szép nap ígérkezett. A szél enyhült. A tetőről csöpögő víz a tavaszt jelezte.

A lépcső alatti tárolóban találtam egy anorákot meg egy pár kesztyűt amit a muter kötött. Volt ott egy pár csizma körülbelül az én méretem. Azon tűnődtem kölcsönvegyem-e öcsi tegsnäs-sílécét ami a bejárat előtti lépcsőnek volt támasztva. Az utat leszámítva még vastag hóréteg borított mindent az úton pedig unalmas lett volna gyalogolni.

A fegyverszekrény kulcsa a helyén lógott az akasztón. Leginkább kíváncsiságból nyitottam ki és megállapítottam hogy az öcsém lőfegyverek iránti érdeklődése nem lanyhult. Egymás után kivettem őket. A kezembe véve vizsgálgattam kipróbáltam az irányzékokat és egy újnak tűnő kétszázhuszonkettest választottam.

A vállamnak támasztottam és megcéloztam egy fenyőrigót. Azt leszámítva hogy remegett a kezem a puska pontosnak tűnt az agy kényelmesnek és pont jó nehéznek.

Most csak varjakra tudsz vadászni. Öcsi megállt a lépcsőn. Egyik lábáról a másikra állt. A kora tavaszi napfényben alig bírta kinyitni a szemét. Ahogy beszélt idült részegség tódult ki a szájából.

Csakhogy már varjú is alig van. Az erdőben legalábbis.

Szép puska mondtam új öcsi bólintott.

Azt hittem a faagyasat szereted jobban.

Megvonta a vállát. Lőj nekünk egy nyírfajdot.

A hó nedves volt ennek ellenére egész jól lehetett benne síelni. Lesiklottam egy erdei útra amelyet a hétvégiház-tulajdonosok számára télen is nyitva tartottak és ahol az erdei madarak előszeretettel csipegették a hóekéről lepattanó kavicsokat. A fegyvert könnyűnek éreztem a hátamon. A nap melegítette az arcomat. Ragyogó volt a kedvem és érdeklődve figyeltem a fák között röpködő madarakat többnyire hollókat.

Néhány kilométer után kiértem az útra megálltam és hallgattam az erdőt. A fák recsegtek örömükben hogy a hideg végre enyhülni kezd. A hó nagy csomókban hullott le az ágakról. Ez volt gyerekkorom erdeje. A kippo-erdő amely tűleveles karjait végighúzta a hátamon.

A fater tanított meg bennünket vadászni. A faluban a vadászni járó apák mindig megtanították az utódaikat is vadászni. Először csak elkísértük aztán elértük azt a kort hogy saját engedélyt szerezzünk. Akkor külön helyet kaptunk a csapatban.

Azt a szemetet inkább le kellett volna puffantanom mint hogy megszúrom egy vasvillával. Simán meghalt volna ahelyett hogy tovább él mintha mi sem történt volna. Már alig emlékeztem rá hogyan történt vagy nem tudtam felidézni. Bizonyos emlékekhez nem lehetett hozzáférni. Mintha képeket tennénk egymás mellé amelyek nagyrészt tökéletesen élesek. Látni ahogy üti a mutert és üti az öcsémet. Aztán a kép kivilágosodik. Nem fehér lesz csak úgy ragyog mint a häxannal polírozott réz.

Valami felröppent. Nagyobb volt mint egy holló. Egy siketfajd hímje ijedt meg a jelenlétemtől és árulta el a rejtekhelyét. Óvatosan benyomtam egy töltényt a csőbe és egy megfelelő magasságban lévő ághoz lopakodtam amire rátámaszkodhatok.

Láttam a madarat az irányzékban. Lejjebb engedtem a fegyvert hogy a célkereszt valamivel a mellkasa alá essen és meghúztam a ravaszt.

A madár életének utolsó másodpercei következtek míg végül leesett a hóba és elhallgatott.

A hosszú síléc beleakadt a csavarttűjű fenyőbe. Bár alig ötven méter választott el a siketfajdtól elbizonytalanodtam hogy hová esett. Az fel sem merült hogy lecsatoljam a lécemet és odavergődjek a hóban. Az enyhe időben elsüllyedtem volna. Nem tehettem mást mint hogy megyek tovább a legvalószínűbb irányba remélve hogy ha elhúzódna a keresés a nap nem megy le túl hamar. Az izzadság ragadt az anorák alatt. A sarkamat kidörzsölte a harisnya ami a csizmában lecsúszott. De legfőképpen a madarat akartam megtalálni és megbizonyosodni arról hogy nem csak megsebesítettem.

Ha legalább a jó irányba haladnék. Újabb siketfajd röppent fel és bár csak néhány méterre álltam tőle nem lőttem rá. Egy nőstény volt. Szomorú gondolat futott át az agyán. A tojó a párját kereste máskülönben nem jött volna ennyire közel.

Az élettelen hím a sok erdeifenyő között egy magányos luc alatt feküdt.

Felemeltem. Pompás több mint négykilós példány volt. Úgy szorítottam magamhoz mint egy alvó csecsemőt. A teste még nem hűlt ki.

Négy

Nagyszombat. Főztünk. Egymás mellett álltunk és a némák nyelvén beszéltünk egymáshoz. Menyhalleveshez daraboltuk a zöldségeket. Öcsi bort töltött a poharába. Fokozódó kábultsága egyelőre visszafogott keretek között maradt.

Kibeleztem a siketfajdot. Öklendeztem a szagtól ahogy a beleiben lévő félig megemésztett tűlevelek beleömlöttek a mosogatótálcába és undorodtam magamtól is aki egyszerű orvvadászként megnyúztam és betettem a mélyhűtőbe.

A siketfajd olyan mint a hattyú kérdeztem öcsit de ő csak a fejét rázta.

Add ide a fokhagymát mondta. Meg a kakukkfüvet. Úgy tűnik érzelgőssé tett a városi élet. Egyébként az csak legenda hogy a hattyúk örök párt alkotnak. A legtöbb hűtlen és elválik a másiktól. Ez minden madárnál így van. A nőstény új hímeket néz ki magának hogy szebb utódai legyenek. A hím spontán meglátogatja a szomszéd fa tövében.

Egyforma magasra nőttünk. Hajunk egyformán szálkás volt mindig a fülünk mögé tűrtük. Vörösesfehér bőrünk csupa szeplő volt. Ritkán nevettünk ami kár mert a fogunk erős és egyenes. Eltűnődtem belsőleg miben maradtunk hasonlók.

Sokáig maradsz kérdezte és megemelte a poharát.

Hogy érted azt hogy sokáig kérdeztem vissza.

Úgy értem itt akarsz-e lakni.

Egy darabig némán álltunk. Eltöprengtem mi a jó és mi a rossz válasz és hogy egyáltalán létezik-e olyan.

Hát adtam egy defenzív választ nem tudom. Sem a munkáról sem henrikről nem meséltem semmit. Öcsi pedig eddig semmit sem kérdezett.

Van egy állás a házi betegápoló szolgálatnál mondta. Maria nemrég elment és meg is halt. Illetve elment hát ahogy vesszük.

Ezt hogy érted.

Sehogy felelte és elbújt a forró lábosban sercegő zöldségek hangja mögé.

Csendben vacsoráztunk. Nem kínos csend volt mivel hallottam mi jár a fejében. Arra gondolt hogy hiányoztam neki és hogy szeretné hogy ott lakjak. A nagyszobában terítettünk meg. Egy muter által hímzett terítőt tettünk az empire asztalra és meggyújtottuk a gyertyákat a csilláron.

Evés után öcsi rágyújtott egy cigarettára és eregetett néhány füstkarikát.

Aztán beszélgetni kezdtünk. Mindenről beszélgettünk kivéve ami zavart bennünket.

A hajnali órákra lemerült a számítógépem mellette az asztalon borosüvegek kis kávéscsészék és konyakospoharak.

Megpályáztam a smalångeri gyülekezetnél meghirdetett házi betegápolói állást és megnyomtam a küldés gombot.

Nagyon kétségbe lehetnek esve ha felvesznek egy olyat aki húsvétszombatról húsvétvasárnapra virradó éjszaka háromnegyed kettőkor e-mailben küldi el a sietve összetákolt jelentkezését mondtam és összesöpörtem a morzsákat a tenyerembe.

Igyunk a házi betegápoló szolgálatra és jézusra aki a barlangban fekve várja hogy feltámadjon mondta öcsi.

Igyunk magunkra és az utolsónapiszentekjézuskrisztusegyházára feleltem és feltámolyogtam a lépcsőn az ezerkilencszázhetvennégyes vb-csapathoz. Ezerkilencszázhetvennégyben még meg sem születtem. A posztert egy bolhapiacon vettem és rajzszögekkel tűztem ki a falra. Úgy olvastam fel a neveket mint valami imát.

De maradt még egy teendőm erre az éjszakára.

Felhívtam a száztizennyolc száztizennyolcat és kértem hogy kapcsolják johnbrännströmöt smalångerben.

Nem tűnt különösebben meglepettnek.

Örültem hogy találkoztunk motyogtam.

Én is. Jól vagytok te meg az öcséd.

Nagyjából feleltem és éreztem hogy erőt vesz rajtam a fáradtság. Hogy a síeléstől fáj a hátam és hogy kiment a fejemből azt a fontos dolog amit mondani akartam.

Találkozhatnánk kérdeztem.

Igen.

Aztán letettük. Gondolatban úgy aludtam el hogy a teste a csontos lábamat öleli. Majd egy csatornában futottam derékig érő vízben és tudtam hogy valaminek eszembe kellene jutnia. Csak nem jutott eszembe hogy minek.

Öt

Már felvirradt a következő nap mielőtt kiültem volna az ágy szélére és belenéztem volna a világossárga tapéta körömvirág-szemeibe. Lassan kezdett derengeni az előző este. Megpályáztam egy munkát és felhívtam johnt. Minél inkább felfogtam hogy egy olyan finom szövetű gyerekkori hálóba fészkeltem be magam amely a faluban fog tartani a galandféreg annál jobban rágta a zsírt a beleimben.

A szorongás után jött a másnaposság. Georgåbyericson ralfedström ronniehellström staffantapper ovekindvall és a válogatott többi tagja lenézett engem. Egy szánalmas kiütött alakot láttak a gyerekkori ágyán nyállal a szája sarkában. Az alak visszaaludt és mire felébredt már esteledett.

Kávét főztem és bekopogtam öcsihez. Csend volt odabent se horkolás se szuszogás nem hallatszott pedig a fülemet az ajtóhoz tapasztottam.

Elpakoltam a vacsora maradványait és ügyeltem rá hogy néhány szekrényt kitöröljek. Takarít súrol takarít súrol takarít súrol takarít súrol mantráztam mígnem annyira rendezettnek éreztem magam hogy eskilbrännström lehetségesnek tűnt.

Lenyugtattam a kutyát és kölcsönvettem a terepjárót. Nem kellett messzire mennem. Igazából csak le a dombon át a kereszteződésen aztán jobbra be a kavicsos útra.

A ház sötéten állt a magányos tanyán. Lehet hogy fest vagy alszik. Nem emlékszem hogy megbeszéltünk-e időpontot.

Nem jött ki és az ajtót zárva találtam. Errefelé az emberek ritkán zárják a házat. Ha mégis akkor a kulcsot a bejárat mellett egy szögre akasztják vagy bent hagyják a zárban. Nem találtam szöget és az ajtó sem nyílt ki.

Ma már másodszor álltam egy ajtó előtt életjelek után fülelve.

A tanya egy kis magaslaton állt mögötte erdő rá merőlegesen kis kemencésház csűr és istálló. A kertben traktorral egészen a budiig elkotorták a havat.

Csúszkáló léptekkel az istálló felé indultam. Jó állapotúnak tűnt. Leégett szénapadlásnak és füstmérgezésben meghalt gyerekeknek semmi nyoma nem látszott.

Elfordítottam a kulcsot és beléptem gyerekkorom istállószagába. Tehénbokszok lánccal és ráhegesztett gyűrűvel. Borjúbokszok szalmamaradványokkal. Ott láttam őket magam előtt. A bizonytalan lábakon álló egynapos bikaborjakat amelyeket egy órával a születésük után elválasztottak az anyjuktól és halálra ítélték őket. Hallottam ahogy bőgnek a tehén után. A tehén valamivel távolabbról felelt. Bedugtam a kezemet és hagytam hogy az ujjamat szopják aztán feltűnt ő. A fater a gazdákra jellemző overallban feszülő gombokkal a hasán. A nagy fekete csizma és a fater széles háta amely mintha mindig azt mondta volna hogy ki innen elviszik a borjakat. Tedd magad hasznossá. Adj enni az állatoknak.

A szemem lassan hozzászokott a halványodó nappali fényhez. A fejőszobában az istálló szentségében amelyet mindig sterilen kellett tartani nagy pókhálók terpeszkedtek a falakon és a padlón nagy csomókban sodródott a szél által befújt kosz.

A sok év elteltével megszürkült szögön fehér köpeny lógott.

Egy kirojtosodott szélű kopott pulóvert egy szék támláján felejtettek. Ott sorakoztak a tejeskannák. Mellettük lógott a fejőgép a szívófejekkel amelyeket a tőgyre kellett húzni és amelyektől a tehenek kórusban bőgtek ha a művelet túl sokáig tartott.

Az én szívem is elszorult. Elképzeltem hogy szoronghattak az állatok amikor kikötözve várták hogy megszabadítsa őket a tejkészleteiktől egy másnapos gazda aki a gonoszságát a jószágain töltötte ki.

Volt egy egyezség az állatok és énközöttem. Hányszor súgtam a fülükbe hogy rúgják agyon. Mintha visszasuttogtak volna. Van egy kiélesített hegyű vasvilla.

Előbb megláttam johnt mint ő engem.

A sötétben tapogatózott. Megbotlott valamiben és káromkodott. Előléptem az árnyékból. A szűk fejőszobában egészen közel álltunk egymáshoz. Volt valami a testszagában. Ahogy beszippantottam csak a bőrét éreztem. A soha ki nem hordott halmokban álló tehéntrágyát nem. Közelebb húzott magához.

A kabátok anyaga susogott ahogy összeért. Kezek nyúltak be a kabát alá. A testén kezdtek kutakodni. Az ujjbegyek emlékképeket gomboltak elő. A megfeszülő karokat vállakat a nyakat a halánték egyenetlen bőrét és végül a hajat amit fonatokként fogtam az ujjaim közé.

Felemelt. A lábam a csípője köré fonódott.

A nyúlszájú ajkán a heg a számra tapadt a nyelvünk vadul kergetőzött. A szeme úgy világított ahogy csak a fekete tud a feketén mert odakint beesteledett és a csillagok is biztos világítottak.

Minden durva sprőd és kemény volt még a nyelve is de testének tömegéből amely az én testemet éhes pofájú újszülött borjúvá változtatta gyengédség áradt. Nem fáj nem szorít túl erősen kapok levegőt. Nem akart elengedni én pedig nem akartam elszabadulni. Amikor az elkerülhetetlen hideg utolért bennünket visszaindultunk a házhoz. Időközben feljött a hold. Átkísért bennünket a jeges udvaron.

Hol voltál kérdeztem később amikor a kihúzható kanapén ülve úgy vizsgáltuk egymás arcát mint az újszülöttek.

A szénapadláson felelte.

Azon amelyik leégett.

Igen. Aztán hangokat hallottam és megtaláltalak. Vagy te engem.

Nem tudtam hogy van gyereked.

Nem. Honnan tudhattad volna felelte.

És neked kérdezte és akkor döntés elé kerültem. Vagy letagadom és minden megy tovább mint addig. Vagy igennel válaszolok és rávilágítok egy olyan részemre amely nem létezik.

Magába vonzott a meleg és viaskodtam a gondolataimmal. Húrokkal amelyeknek állandóan rezegniük kell az én agyam így működik. Szorgalmasan dolgozik és ritkán tart szünetet. Most a faterra gondolt és egy gyerekre.

Megint csókolóztunk. Akkor éjszaka annyit csókolóztunk hogy az ajkunk kisebesedett de erre csak még jobban csókoltuk egymást. És az altestünk. Egymásnak dörzsölődött és fájt de új erőt merített a nyál és a testnedvek túláradó forrásaiból.

Aztán aludtunk illetve nem emlékszem hogy egyáltalán aludtunk-e. Álmomban ha egyáltalán aludtam a teste olyan közeli meleg és izzadt volt hogy végül nem tudtam különbséget tenni én és te között.

Emlékezetembe akartam vésni azt az éjszakát. Hogy időről időre előszedjem és úgy tartsam a kezemben mint egy törékeny fabergé-tojást.

Te és én mondta. Egy bináris fegyver.