Gustave Flaubert

Bouvard és Pécuchet

Regény

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-670-7

1

A harminchárom fokos hőségben a Bourdon körút teljesen kihalt volt.

Odább, két zsilip közé zárva, a Saint-Martin csatorna egyenes vonalban nyújtóztatta tintaszínű vizét. Rajta egy fával rakott hajó, a parton két sor hordó.

A csatornán túl, ácsudvarokkal váltakozó házak közt, a tiszta ég nagy ultramarin lapokban vágódott elő, s fehér homlokzatok, palatetők, parti gránitkövek ragyogtak a nap vakító tüzében. Messziről zavaros zaj szűrődött a fülledt légbe – mindent a vasárnapi tétlenségnek és a nyári napok szomorúságának zsibbadása ült meg.

Két férfi tűnt föl.

Az egyik a Bastille felől jött, a másik a Jardin des Plantes irányából. A magasabbik, aki vászonruhát viselt, hátratolt kalappal lépkedett, kigombolt mellényben, nyakkendőjét a kezében tartva. Az alacsonyabbik, akinek a teste gesztenyeszínű, hosszú kabátba volt bújtatva, hegyes ellenzőjű sipka alatt görnyedt.

Amint a körút közepére érkeztek, egyszerre ültek le mind a ketten, ugyanarra a padra.

Meg akarták törülni a homlokukat, s ezért mindegyik letette a fejfedőjét, ki-ki maga mellé. Az alacsonyabbik ezt a beírást vette észre szomszédja kalapjában: Bouvard; a másik viszont kényelmesen olvashatta ki a hosszúkabátos sipkabéléséből, hogy: Pécuchet.

– Nini – szólalt meg –, erre mind a ketten rájöttünk, hogy tudniillik a nevünket a kalapunkba írjuk.

– Istenem, hát persze, az enyémet könnyen elcserélhetné valaki a hivatalban!

– Az enyémet is. Üzletben dolgozom.

Most végignézegették egymást.

Bouvard szeretetre méltó külseje mindjárt nagyon megtetszett Pécuchet-nek.

Folyton hunyorgó, kékes szemei mosolygóvá tették élénk színű arcát. Magas elejű nadrágja, mely bokában redősen hullt alá hódcipőire, feszesen simult meg a has táján, s előrebugygyantotta az ing türemlését. Abban, ahogy szőke haja már magától lenge fürtökké bodrozódott, volt valami gyermeki báj.

Szája szögletéből egyre fütty formán fútta ki a levegőt.

Pécuchet komoly megjelenése mély hatással volt Bouvard-ra.

Rá lehetett volna fogni, hogy parókát visel, olyannyira laposan tapadtak magas koponyájához fekete hajcsomói. Arca csupa profilarc volt, mélyen lehorgadó orra miatt. Könnyű gyapjúból készült furulyanadrág takarta lábszárait, melyeknek hosszúsága nem állt arányban derekával. Hangja erős volt és öblös.

Fölsóhajtott:

– Milyen jó volna valahol künn élni!

De, Bouvard szerint, a város környéke elviselhetetlen a kiskocsmák lármája miatt. Pécuchet ugyanezen a véleményen volt. Mindazáltal kezdte már unni a fővárost. Bouvard szintén.

S szemük sorra kalandozta a téglarakásokat, az undorító vizet, ahol egy köteg szalma himbálózott, egy gyárkéményt, mely a láthatáron ágaskodott. Csatornák bűze ütött orrukba. Más oldalra fordultak. Ott az állami magtár falai meredtek eléjük.

No de igazán (és Pécuchet nagyon meg volt lepve), az utcán még nagyobb a hőség, mint otthon, az ember lakásán!

Bouvard azt tanácsolta, hogy vesse le azt a hosszú kabátot. Hogy mások mit szólnának? – ő bizony nem törődnék ilyesmivel!

Egyszerre csak egy részeg ember dülöngélt végig cikcakkos vonalban a gyalogjárón. A munkásokról kezdtek beszélni, s belekeveredtek a politizálásba. Nézeteik egyeztek, bár Bouvard mégis mintha kissé liberálisabb lett volna.

A kocsiút kövezetén kerekedő porfelhőből vasak zörgő zaja tört elő: három bérkocsi-bárka igyekezett Bercy felé, bokrétás menyasszony-tartalommal, fehér nyakkendős polgárokkal, hónaljig szoknyában csücsülő hölgyekkel, meg vagy két-három fiatal leánnyal és egy kollégistával. A lakodalmi menet a nőkre irányította Bouvard és Pécuchet csevegését: frivolnak, civakodónak, önfejűnek találták őket. Mindazáltal gyakran különbek a férfiaknál; olykor persze annál rosszabbak. Akárhogy is, jobb nélkülük élni; ami Pécuchet-t illeti, ő agglegény is maradt.

– Én özvegy vagyok – mondta Bouvard –, gyermekeim nincsenek.

– Talán így a legjobb az ön számára… Noha a tartós magányosság elég szomorú dolog…

A vízparton kisvártatva egy utcai lány tűnt föl, egy katona kíséretében. Sápadt, fekete hajú, himlőhelyes nő volt, rádőlt a hadfi karjára, s rossz papucsait vonszolva, riszálta csípőjét.

Amint továbbkerült, Bouvard holmi obszcén megjegyzést kockáztatott meg. Pécuchet igen elpirult, s nyilván, hogy ne kelljen felelnie, szemével egy pap felé intett, aki éppen arra haladt.

A reverenda lassan vonult tovább a gyalogjárót szegélyező sovány szilfák során, s Bouvard, mihelyt nem látta többé a háromszögletű kalapot, megkönnyebbült sóhajjal tüntetett, mivel ki nem állhatta a „jezsuitákat”. Pécuchet, noha nem találta őket hibátlanoknak, mégis tisztelni valónak vélte a vallást.

Közben leszállt az esthomály, s a szemközti ablakokon fölhúzták a redőnyöket. Az utca népesebb lett. Hetet kongattak.

Csevegésük kiapadhatatlanul folyt, anekdoták és megjegyzések, filozófiai elmefuttatások s egyéni vélekedések követték egymást. Lekritizálták a városrendészetet, a dohányjövedéket, a kereskedelmet, a színházakat, tengerészetünket s általában az egész emberi nemet, mint olyan férfiak, akik sok keserves tapasztalaton mentek már keresztül. Miközben egymást hallgatták, új meg új, elfelejtett emlékek jutottak eszükbe. És noha már túl voltak a naiv érzelmi bőség fokán, valami új öröm támadt bennük, valami új kivirágzás, a régi indulások gyöngéd lírája.

Hússzor is fölkeltek meg leültek; végigsétálták a körutat a fölső zsiliptől az alsóig; mindannyiszor el akartak válni, de nem volt rá erejük, mintha varázslat tartaná vissza őket.

Végre mégis elbúcsúzkodtak, szorongatva egymás kezét, mikor Bouvard egyszerre csak így szólt:

– Ejnye, hiszen együtt is ebédelhetnénk!

– Nekem is ez járt a fejemben! – válaszolta Pécuchet. – Csak nem mertem előállni vele!

S hagyta, hogy a másik magával vigye egy kisvendéglőbe, mely az Hotel de Ville-lel szemben volt, s ahol jól főztek. Bouvard rendelt.

Pécuchet nem szerette a fűszeres ételeket, amelyek gyomorégést okozhatnak. Erről orvosi vitát kezdtek. Aztán a tudományok hasznosságát dicsőítették: mennyi mindent lehetne tanulni, mily kutatásokat eszközölni!… ha ráérne az ember! Sajnos, a kenyérkereset elnyeli az időt; és elámulva tárták ki karjaikat, csaknem összeölelkezve az asztal fölött, mikor kiderült, hogy mind a ketten írnokok: Bouvard egy üzletben, Pécuchet pedig a tengerészeti minisztériumban, ami viszont az utóbbit nem gátolta abban, hogy esténként némi időt ne szenteljen az önképzésre. Hibákat jegyzett meg Thiers könyvében, s a legnagyobb tisztelettel beszélt bizonyos Dumouchel tanár úrról.

Bouvard viszont egyéb téren volt előnyben. Hajból font óralánca, valamint az a mozdulat, amivel a hagymás-olajos mártást keverte, a jártas világfit árulta el, s szalvétáját hónalja alá gyűrve, evés közben elmés megjegyzésekkel mulattatta Pécuchet-t. Pécuchet furcsán nevetett, hosszú időközökben ki-kibuggyanó, egyenletesen mély hangon. Bouvard viszont csengőn, megszakítás nélkül kacagott, fogai kilátszottak, válla megrázkódott, s a vendégek visszafordultak rá az ajtóból.

Az étkezés befejeztével máshová mentek feketézni. Pécuchet, a gázcsillárokat szemlélve, a fényűzés túlzásait rótta meg, majd megvető kézmozdulattal hárította el az újságokat. Bouvard türelmesebb volt irántuk. Általában szerette az írókat, s fiatalabb korában hajlamot érzett a színészetre.

A biliárddákóval meg két elefántcsont golyóval egyensúlyozási mutatványokat próbált utánozni, amilyeneket egyik, Barberou nevű barátjától látott. A golyók mindannyiszor a padlóra estek, s a vendégek lábai közt messzire elgurultak. A pincér, aki minden esetben utánuk iramodott, s négykézláb mászkált a padok alatt, végre is megsokallta a dolgot. Pécuchet összeveszett vele, s mikor a gazda is közbelépett, annak a mentegetőzéseire sem hallgatott, sőt a fogyasztott italt is lekritizálta.

Majd azzal az indítvánnyal állt elő, hogy az estét kettesben, békésen, az ő lakásán fejezzék be, amely egész közel van ide, a Saint-Martin utcában.

Mihelyt megérkeztek, színes kelméjű zubbony félébe bújt, s elkezdte a házigazdaságot.

A szoba kellős közepét egy fenyőfa íróasztal tette veszélyessé a szögleteivel, körös-körül pedig kis állványokon, a három széken, egy ócska fotelen meg összevissza a szoba sarkaiban könyvek hevertek: pár kötet Roret-lexikon, a Magnetizálás vezérfonala, egy Fénelon s egyéb antikvár töltelék: nagy halom irományfélének, két kókuszdiónak, különböző régi pénzeknek, egy török feznek és néhány kagylónak a társaságában, amelyeket Dumouchel hozott ajándékba Le Havre-ból. A valamikor sárgára festett falakat porréteg gyapjazta be. A cipőfényesítő kefe az ágy szélén hevert, ahonnan lecsüngött a lepedő. A tetőn nagy, fekete foltot lehetett látni, a lámpafüst nyomát.

Bouvard, nyilván a szag miatt, engedelmet kért, hogy kinyithassa az ablakot.

– Kiröpülhetnének az írások! – tiltakozott Pécuchet, aki különben is veszélyesnek tartotta a légvonatot.

Azonban ő maga is fuldoklott ebben a kis lyukban, melyet reggel óta egészen átjárt a palatető forrósága. Bouvard tanácsot adott:

– Az ön helyén nem viselnék flanell alsót!

– Hogy képzeli ezt?

És Pécuchet leszegte a fejét, már a lehetőségétől is rettegve annak, hogy nem lesz testén a gyapotmellény.

– Jöjjön, kísérjen le – kezdte újra Bouvard –, a friss levegő jót fog tenni önnek.

Pécuchet végre újra fölhúzta – némi dohogások közben – a cipőit.

– Ön valósággal megboszorkányoz, becsületszavamra.

S egészen hazáig kísérte Bouvard-t, aki pedig messzire, a Béthune utca sarkán lakott, a La Tournelle-híddal szemközt.

Bouvard szobája, gondosan kefélve, perkálfüggönyösen és mahagónibútorosan, balkonnal is ékeskedett a folyó felé. A lakás két fődísze az italszervírozó készlet volt, a fiókos szekrény közepére állítva, másrészt a tükör hosszában föltűzdelt dagerrotípia-sorozat, baráti arcképekből. Az alkóvban egy olajfestmény függött.

– A nagybátyám – mondta rá Bouvard.

S a kezében tartott gyertya fénye a festett úr arcára esett.

Vörös pofaszakáll tette szélesebbé ezt az arcot, míg föléje hegyes végű hajcsomó kunkorodott. Magas nyakkendőbe csavart nyaka elsüllyedt az ing, a bársonymellény meg a fekete kabát hármas gallérövezetében. Inge elejére gyémántokat festett a piktor. Szemeinek vágása a pofacsontok felé ferdült, s mosolyában volt valami ravaszdiság.

Pécuchet nem nyomhatta el a gondolatát:

– Inkább az ön atyjának nézné az ember!

– Csak keresztatyám! – felelte hanyagul Bouvard, s hozzátette, hogy a keresztségben a François-Denys-Bartholomée neveket kapta. Pécuchet-t viszont Juste-Romain-Cyrille-nek hívták, s mind a ketten ugyanazt az életkort taposták: a negyvenhetedik évet. Ez az egyezés igen tetszett nekik, bár meglepődtek, mivel kölcsönösen jóval idősebbnek nézték egymást. Aztán álmélkodva emlegették a Gondviselés csodálatos útjait.

– Mert hiszen, elvégre is, ha nem pontosan akkor mentünk volna sétálni, halálunk órájáig sem ismerkedtünk volna össze!

Még főnökeik címét cserélték ki, aztán jó éjszakát kívántak egymásnak.

– Csak be ne tévedjen a lányokhoz! – kiáltotta le a lépcsőházba Bouvard.

Pécuchet ezt a huncutságot már válasz nélkül hagyta, s baktatott lefelé.

Másnap, a Descambos Testvérek elzászi szövöttáru-kereskedésének udvarán, az Hautefeuille utca 92. száma alatt egy hívó hang zendült föl:

– Bouvard! Bouvard úr, kérem!

Egy fej hajolt ki az egyik ablakon, s a fölismert Pécuchet-re bámult, aki nyomatékosan ismételgette:

– Nem betegedtem meg! Pedig levetettem!

– Mit?

– A flanellt! – s Pécuchet a mellét bökdöste.

A tegnapi beszélgetések, a szoba fülledt levegője, valamint az emésztési zavarok nem hagyták elaludni, úgyhogy végre is nem bírta ki tovább, s messzire elhajította a gyapotmellényt. Reggel aztán, mikor visszaemlékezett s látta, hogy a merész tett szerencsére semmiféle rossz következményt nem vont maga után, a nagy újsággal Bouvard-hoz sietett, aki ettől fogva borzasztóan magasra emelkedett becsülésében.

Pécuchet egy kiskereskedő fia volt, s édesanyját, aki igen fiatalon halt el, sohasem ismerte. Tizenöt éves korában kivették a fiúintézetből, s végrehajtóbojtárnak adták be. Egy szép napon csendőrök jöttek, s főnökét kényszermunkára vitték; csúnya história volt ez, amely még ma is borzalommal töltötte el. Aztán mindenfélét végigpróbált; volt gyógyszerész-gyakornok, intézeti fölügyelő meg ellenőr egy felső-szajnai bárkán. Végre is egy minisztériumi osztályvezető, akinek nagyon megtetszett Pécuchet írása, másoló díjnoknak alkalmazta; így élt, fogyatékos iskolázottsága nyomasztó tudatában, az ezzel járó művelődési vágytól felzaklatott kedéllyel, teljes egyedüllétben, rokonok és nő nélkül. Szórakozása abból telt ki, hogy vasárnaponként a közműveket nézegette sorra.

Bouvard legrégebbi emlékei a Loire partjára vezettek vissza, egy major udvarára. Az a valaki, akit nagybátyjának tudott, utóbb Párizsba hozta, hogy a kereskedői pályát tanulja ki. Mikor nagykorú lett, néhány ezer frankot kapott. Megházasodott, és cukrászboltot nyitott. Fél év múlva felesége a kasszával együtt eltűnt. A barátok, a dínomdánom és főleg a lustaság csakhamar teljessé tették az összeomlást. Akkor eszébe jutott, hogy szép írása van, s ez is kenyér! Tizenkét év óta díjnokoskodott egyfolytában a Descambos Testvérek szövöttáru-cégnél, az Hautefeuille utca 92. alatt. Ami nagybátyját illeti, aki annak idején emlékül még elküldte neki a nevezetes arcképfestményt, nem tud felőle még annyit sem, hogy hol lakik, s nem is vár többé tőle semmit. Ezerötszáz livre évi járulékból meg a díjnoki fizetésből van annyija, amennyiből esténként kávéházba mehet, egy kicsit elbóbiskolni.

Egymásra találásuk ilyenformán valóságos sorsfordulatot jelentett számukra. Első pillanattól kezdve titkos szálak fűzték össze őket. S különben is, ki tudná megmagyarázni a vonzalmakat? Hogyan történik, hogy ez vagy az a tulajdonság, sőt tökéletlenség, mely az egyik emberben közömbösen vagy bántóan érint bennünket, egy másikban egyenesen elbájolónak tűnik? Valóban, minden szenvedélyben van valami villámcsapásszerű. Le sem telt egy hét, s már tegeződtek.

Gyakran elmentek egymásért a hivatalba. Mihelyt az egyik megérkezett, a másik lecsukta az íróasztalát, s együtt mentek kószálni az utcákra. Bouvard nagyokat lépkedett, míg Pécuchet, lépéseit aprózva, a sarkait csapkodó hosszú kabátban olybá tűnt, mintha kerekeken gurulna. Kedvenc szokásaik is összhangba simultak. Bouvard pipázott, szerette a sajtot, s rendszeresen hörpintgette keserű feketéjét. Pécuchet tubákolt, csemegéül csak befőttet evett, s a kávéba egy darab cukrot mártogatott. Az egyik közlékeny, szeleskedő, bőkezű természet volt, a másik titkolózó, megfontolt és takarékoskodó.

Bouvard, hogy örömet szerezzen Pécuchet-nek, meg akarta ismertetni Barberou-val. Ez valaha kereskedelmi utazó volt, ez idő szerint pedig börzeügynök, egyébként jó fiú, derék hazafi, a hölgyek barátja s külvárosi kiszólások kedvelője. Pécuchet nagyon ízetlennek találta, s elvitte Bouvard-t Dumouchelhez. Dumouchel „író” úr annak idején egy kis mnemotechnikai füzetet hozott nyilvánosságra, irodalmi leckéket adott egy leánynevelő-intézetben, vaskalapos nézetei voltak és nagyképű modora. Bouvard ki nem állhatta.

A két barát nyíltan előállt egymás előtt a véleményével. Kölcsönösen igazat adtak egymásnak. Szokásaik módosultak, s otthagyva régebbi kosztadó helyüket, végre mindennap együtt ebédeltek.

Eszmecserét folytattak a divatos színdarabokról, a kormányról, az élelmiszerdrágaságról, a kereskedelmi élet csalásairól. Időnként a gyémánt nyakék története vagy a Fualdès-pör is szóba került; meg akarták állapítani a forradalom okait…

Végigcsavarogták a régiségkereskedők boltjait. Becsatangolták az iparművészeti múzeumot, Saint-Denis-t, az ősi gobelingyárat, az Invalidusok templomát s az összes nyilvános gyűjteményeket.

Ha belépőigazolványt kértek tőlük, úgy tettek, mintha elvesztették volna, s idegenek módjára viselkedtek, mint két angol utazó.

A múzeumi termekben álmélkodva vonultak el a kitömött emlősök előtt, kedvtelve nézegették a pillangókat, az ásványokkal viszont nem törődtek; az ásatag emlékek előtt elmerengtek, a kagylógyűjteményt unták. Az üvegházakba kívülről nézegettek be, s reszkettek arra a gondolatra, hogy ezekből a növényekből méreg párolog. A cédrusfánál azon csodálkoztak el, hogy annak idején egy kalapban szállították Európába.

A Louvre-ban minden erejükkel lelkesedni igyekeztek Raffaellóért. A nagy könyvtárban szerették volna megtudni a kötetek pontos számát.

Egyszer betévedtek a Collège de France egy arab tanfolyamára, s az előadó professzor elcsodálkozott a két ismeretlenen, akik jegyezgetni próbáltak. Barberou jóvoltából bejutottak egy kis színház kulisszái közé. Dumouchel jegyeket szerzett nekik egy akadémiai ülésre. Tanulmányozták a találmányokat, bújták az ismertető füzeteket, s ez a furcsa foglalkozás fejlesztette értelmüket. Mindennap tágult egy kicsit a látókörük, amelynek távolában zavaros, de egyúttal csodálatos dolgok lebegtek eléjük.

Egy-egy régi bútordarab álmélkodó szemlélete közben azon sajnálkoztak, hogy nem élhettek az illető korban, noha egyébként sejtelmük sem volt arról a korszakról. Egy-egy név csodás országokat képzeltetett el velük, s annál csodásabbakat, minél kevésbé volt róluk világos képük. Könyvek, melyeknek címét nem értették, titokzatos varázzsal vonzották őket.

S amint szellemileg gyarapodtak, szenvedésük is több lett. Ha az utcán postakocsi vágtatott át, úgy érezték: vele kellene menni! A Szajna-parti virágárusok előtt sóhaj tört ki belőlük a vidéki élet után.

Egy vasárnap kora hajnaltól kezdve gyalogoltak, s áthaladva Meudonon, Bellevue-n, Suresnes-en, Auteuilön, egész nap a szőlők közt csatangoltak, a szántóföldek széléről pipacsot szedtek, a fűben elszunyókáltak, tejet ittak, útmenti csárdák akácfái alatt eddegéltek. Késő este vetődtek haza porosan, agyonfáradva, elragadtatva. Újra meg újra megismételték a kirándulást. De másnap mindig annyira szomorúak voltak, hogy végre is abbahagyták a dolgot.

Hivataluk egyhangúsága elviselhetetlenné vált. Mindig ugyanaz a vakarókés, ugyanaz a papírsimító gyanta, ugyanaz a tintatartó és toll, ugyanazok a kollégák! Társaikat ostobáknak találták, s egyre kevesebbet érintkeztek velük. Ebből csipkelődések támadtak. Mindennap elkéstek a hivatalból, és megrovásokat kaptak.

Régebben csaknem boldogoknak érezték magukat; de mióta önbecsülésük megnövekedett, foglalkozásukat lealázónak vélték, s ez a lenézésük egyre erősödött, kölcsönösen belelovalták, rontották egymást. Pécuchet-re ráragadt a Bouvard hebehurgyasága, Bouvard magára szedett valamit a Pécuchet fanyarságából.

– Vásári bohóc is szívesebben lennék! – fakadt ki az egyik.

– A rongyszedő is különbül él! – tört ki a másik.

Gyalázatos állapot! S nincs mód a menekülésre! Még remény sincs rá!

Egy délután (azaz 1839. január 20-án) Bouvard-nak levelet kézbesített a hivatalban a levélhordó.

Karjai széttárultak, feje lassanként oldalra billent, s ájultan zuhant a padlóra.

Hivataltársai odarohantak, kioldozták a nyakkendőjét. Valaki orvosért szaladt. Bouvard fölnyitotta a szemeit; kérdésekkel ostromolták.

– Ó… izé… csak… a friss levegőn jobban leszek… Nem! Csak hagyjanak!… Eresszenek…

És noha kövér ember volt, egy szuszra nyargalt el a tengerészeti minisztériumba, homlokát dörzsölgetve, félőrülten, nehezen csillapodva.

Kihívatta Pécuchet-t.

Pécuchet megjelent.

– Meghalt a nagybátyám! Örököltem!

– Lehetetlen!

Bouvard megmutatta a levelet, mely a következőképpen szólt:

Tardivel közjegyző irodája

Savigny-en-Septaine, 1839. január 14.

Uram!

Szíveskedjék felkeresni hivatalomban, hogy közölhessem önnel ama végrendelet tartalmát, melyet az Ön természetes atyja François-Denys-Bartholomée Bouvard, volt nantes-i kereskedő hagyott hátra, aki községünkben folyó hó 10-én elhunyt. Említett végrendelet az Ön javára fontos intézkedéseket tartalmaz.

Kiváló tisztelettel

TARDIVEL

közjegyző

Pécuchet-nek le kellett ülnie az udvar egyik szögletkövére. Miközben visszaadta a papírlapot, csöndesen mondta:

– De hátha… valami… rossz tréfa?

– Azt hiszed? – válaszolta Bouvard elfúló hangon, amely olyan volt, mint a fuldokló hörgése.

Azonban a postabélyegző, az iroda nyomtatott cégjelzése, a közjegyző névaláírása mind a jó hír hitelessége mellett szólt; egymásra bámultak, reszkető szájszélekkel, s elmeredő szemük sarkából könny szivárgott.

Szabad mozgásra volt szükségük. Az Arc de Triomphe-ig loholtak, onnan vissza, a part mentén, el a Notre-Dame előtt. Bouvard egészen kivörösödött, öklével dögönyözte Pécuchet hátát, s öt percen át eszelősen viselkedett.

Ki-kitört belőlük akaratlanul is a hangos jókedv. Mennyit is tehet ki az örökség… bizonyára legalább…

– Eh, az nagyon szép volna!… Ne beszéljünk már róla…

De folyvást arról beszéltek. Mi sem akadályozta őket, hogy azonnal pontos fölvilágosítást kérjenek. Bouvard írt a közjegyzőnek.

Válaszul megjött a végrendelet másolata, amely a következő szavakkal végződött:

Következésképpen Francois-Denys-Bartholomée Bouvard-ra, akit természetes fiamul ismerek el, hagyom vagyonomnak azt a részét, amely felett a törvény értelmében szabadon rendelkezem.

A jóembernek még fiatal korából való volt ez a természetes fia, akit azonban gondosan titkolt, s unokaöccse gyanánt kezelt. Az öcs mindig is mint nagybácsiját emlegette, noha jól tudta, hányadán áll a dolog. Mikor aztán Bouvard „bácsi” a negyvenedik év felé járt, megházasodott, s később özvegyi sorba jutott. Két törvényes fia nem úgy viselkedett, mint szerette volna, s ekkor lelkiismereti furdalásai támadtak, amiért annyi év óta teljesen elhanyagolta első gyermekét. Szívesen magához is vette volna már, ha szakácsnője engedte volna. Mindenféle családi praktikák következtében ez a nő végre is otthagyta, mire a magára maradt, halálához közeledő öreg, hogy jóvátegye az igazságtalanságokat, javaiból első szerelme gyümölcsére hagyott annyit, amennyit csak lehetett. A vagyon körülbelül félmilliót tett ki, és így a díjnokra kétszázötvenezer frank örökség nézett. Az idősebbik törvényes utód, Étienne, kijelentette, hogy belenyugszik a végrendeletbe.

Bouvard valami állandó kábulatfélébe esett. Halk hangon ismételgette, a részegek békés mosolygásával:

– Tizenötezer livre évi járadék!

És Pécuchet, akinek pedig mégiscsak józanabb feje volt, szintén alig tudott magához térni.

Újabb levél jött Tardiveltől, s ez megrázta őket. A kisebbik törvényes fiú, Alexandre, mindent a bíróság előtt szándékozott elintézni, sőt meg akarta támadni – amennyiben lehetséges – a végrendeletet, mindenféle előzetes lepecsételéseket, leltározásokat, zárgondnok kinevezését stb.-t követelve! Bouvard epeömlést kapott. Alig lábadozott, máris Savignyba utazott, ahonnan határozott eredmény nélkül került vissza, a kidobott útiköltségen siránkozva.

Álmatlan idők következtek, váltakozó düh és remény, rajongó bizakodás, súlyos levertség. Végre, fél év múltán, Alexandre úr engedett, s Bouvard az örökség tulajdonába lépett.

Első fölkiáltása ez volt:

– Vidékre vonulunk vissza!

Ezt a mondatot, mellyel barátját is bekapcsolta boldogságába, Pécuchet természetesnek találta. Mert ennek a két embernek a közössége immár tökéletesen mély volt.

Mivel azonban Pécuchet nem akart a Bouvard pénzén élni, csak nyugdíjba vonulása után készült hozzáköltözni. Még két esztendő; mindegy! Hajthatatlan maradt, s így is határoztak.

Hogy eldönthessék, merre lesz legjobb letelepedniök, sorba vették az egész országot. Az északi vidék termékeny, de hideg; délnek csábító a klímája, de kellemetlen a sok moszkitó miatt; az ország középső tájain pedig, őszintén szólva, nincs semmi különös. Bretagne megjárná, csakhogy ott a parasztok igen szenteskedők. Kelet felé se lehet menni, mert ott meg németes tájszólások dívnak. De elvégre akadnak még más vidékek is! Például Forez, Bugey, Roumois! A térképekből nemigen lehetett kiokoskodni. Ej, az a fontos, hogy saját házuk lesz, mindegy, hogy itt-e vagy amott…

És máris látták magukat, amint ingujjban hajladoznak egy virágágy szélén, rózsákat nyesegetve, hantokat ásva, forgatva és porhanyósítva, tulipántöveket átrakosgatva. Pacsirtaszóra fognak ébredni, ballagnak az eke nyomán, kosarazzák az almát, ellenőrzik a vajköpülést, a cséplést, a birkák nyírását, a kaptárak rendben tartását, élvezik a tehenek bőgését és a frissen kaszált széna illatát. Nem lesz többé körmölés! Alászolgája, főnök urak! És a szobabért se kell elsején kifizetni! Hiszen a saját házukban laknak majd – a maguk baromfiudvarából fog kitelni a pecsenyéjük, a maguk kertjéből a főzelékük –, és milyen jó lesz fapapucsban ebédelni! „Azt fogjuk tenni, ami nekünk tetszik! Szakállt eresztünk!”

Elkezdtek kerti szerszámokat vásárolni, aztán mindenféle holmit, „amire majd szükség lehet”, egy szerszámládát (rendes ház nem képzelhető enélkül), mérlegeket, egy földmérőláncot, egy fürdőkádat (megbetegedhetik az ember), egy hőmérőt meg egy „Gay–Lussac-rendszerű” légsúlymérőt, amivel fizikai kísérleteket lehet eszközölni, ha kedvük szottyan rá. Nem lesz célszerűtlen az sem (hiszen nem lehet örökké kint foglalatoskodni a földeken), ha néhány jó irodalmi művet is beszereznek – és könyveket válogattak, olykor ugyancsak megakadva, hogy vajon ez vagy az a munka csakugyan „könyvtári darab”-é? Bouvard sommásan döntött:

– Eh, nem is lesz szükségünk könyvtárra!

– S különben is ott lesz az enyém – jegyezte meg Pécuchet.

Előre megszervezték a munkát. Bouvard odaszállíttatja a bútorait, Pécuchet pedig az ő nagy, fekete asztalát; a függönyöket is fölhasználják, s ha még némi konyhaedényről is gondoskodnak, minden rendben lesz.

Megfogadták, hogy az egész dolgot titokban tartják, arcuk azonban sugárzott. Kollégáiknak föltűnt furcsa viselkedésük. Bouvard, aki írópolcára tehénkedve körmölt, s kifeszítette a könyökét, hogy minél gömbölyűbb betűket remekeljen, vígan szaporázta sajátságos, füttyös lélegzését, s vastag szemhéjai alól ravaszul kacsingatott. Pécuchet, magas, szalmafonatú székén kuporogva, szarkalábazta egymás mellé hosszúkás betűit – s orrcimpái kidagadtak, szája pedig összeszorult, mintha félne, hogy ki találja szalajtani a nagy titkot.

Másfél évi keresgélés után sem tudtak megfelelő helyet találni. Beutazták Párizs egész környékét, jártak Amiens-től Évreux-ig, Fontainebleau-tól Le Havre-ig. Ha már vidék, legyen valódi, ha nem is éppen festői fekvésű, de nem szívesen vállaltak volna holmi szegényes kilátást.

A népes szomszédságot kerülni akarták, viszont a magányosság sem volt ínyükre.

Olykor már-már elszánták magukat, de aztán, félve az esetleges késő bánattól, megint változtattak elhatározásukon, s hol egészségtelennek találták a vidéket, hol meg attól féltek, hogy nagyon ki van téve a tengeri szélnek, vagy nagyon közel esik valami gyárhoz, vagy igen nehezen megközelíthető.

Barberou segített rajtuk.

Tudott ábrándképükről, s egy szép napon azzal köszöntött rájuk, hogy hallott egy eladó birtokról, amely Chavignolles mellett fekszik, Caen és Falaise között. Harmincnyolc hektárnyi jó föld, kastélyféle is van hozzá, meg egy jó karban tartott kert is.

Elmentek Calvados megyébe, s odavoltak az elragadtatástól. Csak egy baj volt: a birtokért és a házért (amelyeket csak együtt lehetett megvásárolni) száznegyvenháromezer frankot követeltek. Bouvard csak százhúszezret ígért.

Pécuchet harcra kelt barátja csökönyösségével, engedékenységre ösztökélte, majd kijelentette, hogy kész megfizetni a többletet. Egész vagyona, anyai öröksége és félretett pénzecskéje ráment a dologra. Eddig sohasem szólt egy kukkot sem erről a kincsről, amelyet valami nagy alkalomra tartogatott.

1840 vége felé minden ki volt fizetve, fél évvel Pécuchet nyugalomba vonulása előtt.

Bouvard ekkor már nem volt díjnok. Eleinte még folytatta hivatalát, mert hátha mégis rosszra fordul a jövő, de aztán, amint biztos lett az örökség felől, búcsút mondott. Mindazáltal később is szívesen ellátogatott Descambos-ékhoz, s elutazása előtt punccsal vendégelte meg az egész irodát.

Pécuchet ezzel szemben nagyon harapós kedvet mutatott pályatársai iránt, s utolsó nap úgy vált meg tőlük, hogy bevágta maga után az ajtót.

Neki kellett fölügyelni a csomagolásnál, ellátni még egy csomó elintéznivalót és bevásárlást, s a Dumoucheltől való elbúcsúzkodás is hátra volt még.

A tanár úr rendszeres levélváltást indítványozott, melynek során majd nyilván fogja tartani Pécuchet számára az irodalom eseményeit; aztán, ismételt gratulációk után, jó egészséget kívánt neki.

Barberou érzékenyebben búcsúzott Bouvard-jától. Izgalmas dominópartit hagyott ott a kedvéért; megígérte, hogy majd meglátogatja a birtokon; két pohár ánizspálinkát rendelt, s csókkal vált el.

Bouvard, amint hazaérkezett, mély lélegzetet szippantott magába a balkonon, s fölsóhajtott: „Végre!” A parti lámpák fénye visszarezgett a vízből, messzire az omnibuszok zaja halt el. Eszébe jutottak a boldog napok, melyeket ebben a nagyvárosban töltött el: a vendéglői piknikek, a színházi esték, a házmesterné pletykái, a sok-sok kedvenc megszokás; azon kapta magát, hogy ellágyul a szíve, hogy szomorúság lepi meg, melyet alig mert magának bevallani.

Pécuchet hajnali kettőig járt le és föl a szobájában. Hát nem tér vissza ide többé… annál jobb!… De mégis, hogy valami emléket hagyjon maga után, belekarcolta a nevét a kandalló gipszvakolatába.

A poggyász nagyja már előző este útnak indult. A kerti szerszámok, a derékaljak, a matracok, az asztalok, a székek, egy forralókészülék, a fürdőkád, valamint három boroshordó a Szajnán úszott Le Havre felé, ahonnan majd Caenba továbbítják, s ott Bouvard veszi át őket, a Chavignolles-ba való átszállítás végett.

Atyja arcképét azonban, valamint a karszékeket, a likőrös-készletet, a könyveket, a faliórát, szóval minden értékesebb holmit bútorszállító kocsira rakattak, amely Nonancourt-on, Verneuilön és Falaise-en át vette útját. Pécuchet ezzel a szállítmánnyal akart utazni.

A tetőülésre telepedett, a kocsivezető mellé, s legócskább hosszú kabátjába öltözve, orráig kendőbe bugyolálva, ujjatlan kesztyűkkel és irodai lábzsákjával fölszerelve, elhagyta a fővárost március 20-án, vasárnap virradóra.

A kocsi mozgása és az utazás újdonsága eleinte teljesen lekötötték. Pár óra múltán a lovak lassítottak, amiből mindenféle disputák fejlődtek a kocsi vezetővel meg a kocsissal. Ezek rémítő csárdákat szemeltek ki pihenőre, Pécuchet azonban – noha mindenért felelősséget vállaltak –, túlzott elővigyázatosságból, szintén ezekbe a lebujokba szállt.

Másnap hajnalban továbbindultak; az országút örök egyformasággal nyújtózott előttük a láthatár széléig. Kavicsrakás jött kavicsrakásra, az útmenti árkok vízzel voltak tele, a mező nagy síkokban, egyhangú és hideg zölddel lapult köréjük, az égen felhők nyargaltak, egyszer-egyszer megeredt az eső. Harmadnap viharos idő támadt. A kocsi vászonlebernyege, amely rosszul volt leszíjazva, csattogott a szélben, mint valami vitorla. Pécuchet a sipkája alá rejtőzött, s valahányszor kinyitotta a tubákos szelencét, teljesen meg kellett fordulnia, nehogy szemébe menjen a dohánypor. Egy-egy zökkenőnél hallotta, amint háta mögött az egész rakomány egymáshoz ütődik, s nem fogyott ki a kocsisokra pazarolt jó tanácsokból. Mikor látta, hogy csak borsót hány a falra, taktikát változtatott. Nyájaskodni kezdett, és mindenben kedvükre akart lenni: egy-egy meredekebb lejtőnél segített a kereket tolni, végül pedig már pálinkás kávét is fizetett nekik az étkezések után. Ettől kezdve fürgébben haladtak, aminek az lett a következménye, hogy Gauburge környékén eltört a tengely, a kocsi féloldalára dőlt. Pécuchet azonnal átvizsgálta a jármű belsejét: a porcelán csészék darabokban hevertek. Hadonászott a karjaival, fogát csikorgatta, átkozta a két tökfilkót; ráadásul a következő nap teljesen kárba veszett, mert a kocsis leitta magát. A kehely csordultig telt, Pécuchet-nek már sopánkodni se volt elég ereje.

Bouvard csak két nappal utóbb hagyta el Párizst, mert még egyszer együtt akart ebédelni Barberou-val. Utolsó percben érkezett a kocsiállomásra, később pedig a roueni székesegyház előtt ébredt föl; eltévesztette az útirányt.

Az este Caenba induló kocsin minden hely el volt foglalva; nem tehetvén egyebet, elment a Théâtre des Arts-ba, barátságosan mosolygott a szomszédaira, s elmesélte, hogy eddigi üzletével fölhagyván, a környéken földbirtokot vásárolt. Mikor pénteken kiszállt Caenban, málhái még nem voltak ott. Vasárnap lett, mire megérkeztek, s akkor szekéren küldte őket előre, megüzenvén a bérlőnek, hogy néhány óra múlva ő is követi a holmikat.

Pécuchet, utazásának kilencedik napján, Falaise-ben kisegítő lovat ragasztatott, s estig jól is ment minden. Bretteville-en túl azonban letértek az országútról, s egy keresztösvényen mentek tovább, minden pillanatban azzal áltatva egymást, hogy már látják Chavignolles templomtornyát. De a keréknyom elmosódott, majd végképp eltűnt, s a szántóföldek közepén találták magukat, öreg este lett. Mihez fogjanak? Végre is Pécuchet otthagyta a kocsit, s a sárban lubickolva előrevágott, fölfedező útra. Mikor egy-egy tanya közelébe ért, kutyaugatás fogadta. Torkaszakadtából kiáltozva kért útbaigazítást. Senki sem felelt. Félni kezdett, s visszafelé evickélt. Az országúton kettős lámpafény ragyogott felé. Egy könnyű kocsi volt: nekilódult, hogy elérje. Bouvard ült benne.

De hova lehetett a teherszállító kocsi? Egy óra hosszat hajhóztak utána a sötétben. Végre megtalálták, s beértek Chavignolles-ba.

A nagy szobában hatalmas rőzse- és fenyőtoboztűz lobogott.

Két teríték fogadta őket. A szekérről jött bútorok a pitvarban torlódtak. Semmi sem hiányzott. Asztalhoz telepedtek.

Hagymalevest kaptak, tyúkhúst, szalonnát és főtt tojást. Az öreg szakácsné időnként benézett, megkérdezni, hogy ízlik nekik ez vagy az? Felelgettek: „Nagyon jól! Nagyon jól!” – és a hatalmas kenyér, amiből alig tudtak szelni, meg a tejföl és a dió, mind-mind gyönyörűséggel töltötte el őket. A téglázott föld hepehupás volt, a falak nedvesek. De ők megelégedetten jártatták körül tekintetüket, lakomázva a kis asztal mellett, melyen egy gyertya égett. Arcuk vörös volt a sok szabad levegőtől. Kidüllesztették a hasukat, hátukat a szék támlájának vetve, amely csak úgy recsegett. És újra meg újra elmondták:

– Végre itt vagyunk! Micsoda boldogság! Azt hiszem, hogy álmodom!

Noha már éjfélre járt, Pécuchet-nek az az ötlete támadt, hogy járni kellene egyet a kertben. Bouvard nem ellenkezett. Fogták tehát a gyertyát, s ócska újságpapírral tölcsérezve körül, végigsétáltak a kerti ágyak mellett. Kéjjel mondogatták ki hangosan a főzelékek nevét:

– Nézd csak, répa! Nini, ez meg káposzta!

Aztán a fal mentén ültetett gyümölcsfasort szemlélték végig. Pécuchet rügyeket próbált fölfedezni. Itt-ott egy pók iramodott tova a falon, melyre rávetődött a két barát megnagyobbodott árnyéka, karjuk lendüléseit kísérve. A fűszálak hegyéről harmatcseppek perdültek le. Az éjszaka teljesen sötét volt; nagy csönd és mélységes, szelíd nyugalom tett mozdulatlanná mindent. Messzi valahol kakas kukorékolt.

Két szobájuk közt egy kis közös ajtó volt, melyet eddig rejtve tartott a tapéta papírborítása. Egy arrább húzott fiókos szekrény ütődése azonban meglazította a beszögelt ajtócskát, s most tárva találták. Ez újabb meglepetés volt.

Levetkőzve még beszélgettek egy kicsit az ágyban, aztán elaludtak: Bouvard háton fekve, nyitott szájjal, födetlen fejjel, Pécuchet viszont jobb oldalra fordulva, hasa alá húzott térdekkel, gyapot hálósipkába temetkezve – s az ablakon beáradó holdfényben mind a ketten horkolni kezdtek.