Családi drámák 1.

John Fletcher – William Shakespeare

Két nemes rokon

Két nemes rokon,

amely nagy sikerrel előadatott a Blackfriarsben a király őfelségének szolgálói által[1];

Írták koruknak emlékezetes, érdemes úriemberei:
John Fletcher úr és William Shakespeare úr

The Two Noble Kinsmen,
Presented at the Blackfriers, by the Kings Maiesties servants, with great applause:
Written by the memorable Worthies of their time;
Mr. John Fletcher, and Mr. William Shakespeare Gent.

Fordította és az utószót írta

Magyar Pál

Hungarian translation © 2022 Magyar Pál

ISBN 978-615-01-5827-3 (.epub)

ISBN 978-615-01-5828-0 (.mobi)

Tartalom

Személyek

Előhang

Első felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

5. szín

Második felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

5. szín

Harmadik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

5. szín

6. szín

Negyedik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

Ötödik felvonás

1. szín

2. szín

3. szín

4. szín

Utóhang

Utószó

A szerzők

A dráma

A fordító megjegyzései

Ajánló

Favershami Arden

Vasbordájú Edmund

II. Edward

III. Edward

II. Richárd – 1. rész

IV. Edward

VII. Henrik

Morus Tamás

Jegyzetek

Személyek

THÉSZEUSZ, Athén hercege

HIPPOLÜTÉ, az amazónok királynője

EMILIA, a húga

PEIRITHOOSZ, Thészeusz barátja

PALAIMÓN│

ARKHITELÉSZ│ Kreónnak, Théba királyának unokaöccsei

NEMES

ORVOS

GERALD, iskolamester

ARTESIUS, athéni katona

VALERIUS, egy thébai

FOGLÁR

a LÁNYa

a KÉRŐje

a foglár TESTVÉRe

a foglár két BARÁTja

TIMOTHY, tamburás

NELL, falusi lány

HEROLD

NŐ, Emilia kísérője

SZOLGÁLÓ

FIÚ

Három KIRÁLYNÉ

Hat LOVAG

Hat FALUSI

HÜMENAIOSZ, a házasság istene

Küldöncök, nimfák, falusi lányok, hóhér, a foglár lányának barátnője és kíséret

Előhang

Harsonaszó.

Rokonok az új színmű s szűz leányok:
Sokan ácsingóznak, sokat költnek rájok,
Ha szépek s józanok. S a jó játék,
Mi elsö est a nép elé pirongo színnel áll még,
S remeg becsét elvesztni, oly, mint a lány,
Ki szent kötelék és nászéj után
Látszatra még szemérmes szűz marad,
S nem árul el férji fájdalmakat.
Reméljük, e müvünk is így alakult,
Hisz' atyja tiszta, nemes és tanult,
S nem élt Pó[2] s Trent[3] közt híresebb költő:
Chaucer[4], kit csodál minden emberöltő,
Adá hozzánk emezt a szülöttét,
Kire ott hűen vár az öröklét.
S ha nemességét rontjuk ez játékkal,
S pisszegés az első hang, mit e gyermek hall,
Mi úgy megrázza ez jó ember csontit,
Hogy halljuk, amint föld alól ordít:
"Szeleljék[5] tőlem el botor pelyváját
Ily íróknak, kik hírem rongálják,
Hogy híres munkám súlytalanabbá lesz,
Mint az Robin Hood[6]"? Most a félelmünk ez,
Mert céltalan a próba utolérni,
S túl nagyravágyo, oly gyengéknek, mint mi,
Kik kifulladva úsznak ily mély vízben.
Csapást váltunk, csak kezetek segítsen,
Hogy megmentsük magunk. Habár nem ér fel,
Mit láttok itt, az ő müvészetével,
Két óra fáradságot tán megérhet.
Nyugtot neki; s jó szórakozást néktek.
Ha csepp unalmat el nem űz, mit játszunk,
Be kell fejezzük, oly nagy az kárunk[7].

Harsonaszó.

Első felvonás

1. szín

Athén, egy templom előtt. Zene. Jön Hümenaiosz[8] égő fáklyával, előtte egy fiú fehér köntösben. Utánuk egy nimfa[9] leomló hajfürtökkel, aki egy búzakoszorút[10] hoz. Aztán Thészeusz[11] két másik nimfa közt, akik búzakoszorút viselnek a fejükön. Aztán Hippolüté[12], a menyasszony, akit Peirithoosz[13] vezet, és még egy nimfa, aki koszorút tart a feje fölé, hajfürtjei szintén leomlanak. Utána Emilia[14], aki az uszályát tartja. Aztán Artesius és más kísérők.

Fiú

(Énekel, miközben virágokat szór) Rózsa, tövis nélkül ékes,
Nem csak odőrben fenséges,
Királyi színű;[15]
Szűz szegfű, illata bódít,
Százszorszép, szag nélkül hódít,
S a hű kakukkfű;
Kankalin, Tavasz első gyermeke,
S kikelet hírhozója vele,
Halvány harangvirág;
Ökörszem, mely bölcsőben[16] nő,
Körömvirág, ágya sírkő,
S díszes szarkaláb;
Jó természet minden éke,
Hullj az ifjú pár elébe;
Szirmuk áldást ad;
Egy angyala sem az égnek,
Madár, melynek csőrén ének,
Távol nem marad.
Pletykás, rágalmazó[17], kármondó, vészjósló[18]
Szajkó, kakukk, varjú, holló,
S szintén ősz[19] csóka,
Nászágy fölé ne fészkeljen,
Viszályt avagy vészt ne keltsen,
Szálljon mind tova.

Három királyné jön feketében, sötét fátyollal, uralkodói koronával. Az első királyné[20] leborul Thészeusz lábához; a második leborul Hippolüté lábához, a harmadik[21] Emilia elé.

Első királyné

(Thészeuszhoz) Igaz nemesség s szánalom kedvéért,
Hallgass meg és figyelmeddel tisztelj meg.

Második királyné

(Hippolütéhez) Anyád kedvéért, és amint kivánod,
Hogy méhed szép magzattal virágozzék,
Hallgass meg és figyelmeddel tisztelj meg.

Harmadik királyné

(Emiliához) Annak kedvéért, kit kijelölt Zeusz[22]
Az ágyad tiszteletére, szép hölgy,
S a tiszta szűzességnek kedveért,
Légy szószólónk nekünk s a kínjainknak.
Kitöröl vétkek könyveből mindenkit,
Ki ottan feljegyezve áll, e jótett.

Thészeusz

(Az első királynéhez) Kelj fel, szomoru hölgyem.

Hippolüté

(A második királynéhez) Kérlek, állj fel.

Emilia

(A harmadik királynéhez) Ne térdelj előttem. Segítni oly nőn,
Ki bajba juta, az kötelességem.

Thészeusz

(Az első királynéhez) Kérésetek mi? Szólj te mindtekért.

Első királyné

(Tovább térdel) Mi kírálynék vagyunk, kiknek királya
Elhulla kegyetlen Kreón[23] dühétől,
S szenvedi hollók csőrét, kányák karmát,
Varjak csípését Théba[24] rút síkján.
Nem engedi, hogy csontjuk elégessük,[25]
S halando undort hamvvederbe rejtsünk
A szent Phoibosz[26] áldott szeme elől,
S fertőzi az szelet urunk bűzével.
Szánj meg, herceg! Te föld megtisztitója[27],
Vond ki rettentö kardod, az világot
Mi jóra fordítja; s hogy eltemessük,
Add holt királyaink csontját nekünk;
S határtalan jóságod lássa meg,
Hogy nincs koronás főnk fölött födél,
Csak ez, mely oroszlánoké s medvéké,
A mindenség e boltozata csak.

Thészeusz

Ne térdelj; meghatott szavad, s hagyám,
Hogy térdeid maguk megalázzák.
Hallám halott uraitok sorsát,
Mitől oly mértékig szomorkodok,
Amennyire felébred az boszúm.
Urad Kapaneusz[28] volt: midőn elvett
– Olyan idő járt rá, mint most reám –,
Találkozék a vőlegényeddel
Árész[29] oltáránál. Szép voltál akkor,
Héra[30] palástja[31] sem szebb fürtjeidnél,
S nem omla rá dúsabban. Nem volt hervadt,
Se tépett akkor búzakoszorúd;
Mosolyga rád Tükhének[32] gödrös arca;
Héraklész[33] félretette buzogányát[34],
– Szemednél akkor gyengébb volt rokonunk[35] –
Oroszlánbőrére[36] omolt s esküdött,
Hogy elernyedtek inai. Idő s bú,
Szörnyű pusztítók, elemészttek mindent.

Első királyné

(Tovább térdel) Remélem, hogy valamely istenség
Kegyelmét férfiasságodba önté,
Erőt lehelve ily módon beléd,
S előre űz, hogy bajnokunk legyél.

Thészeusz

Ne térdelj, özvegy: térdeid használd

Az első királyné felemelkedik.

Sisakos Enüóhoz[37], és imádkozz
Értem, katonádért. Feldúlt vagyok. (Elfordul)

Második királyné

(Tovább térdel) Hős Hippolüté, rettegett amazon[38],
Ki leölél sarló-agyaru vadkant[39],
S karoddal, mely oly erős, mint mily fehér[40],
Rabul ejtél nemednek szinte minden
Férfit, mig ő, ki arra szűletett,
Hogy fenntartson teremtést oly módon,
Amint természet rendelé, medredbe,
Miből kiöntél, visszaszoritott,
Egyszerre bírva le erőd s vonzalmad;
Egyensúlyba hozsz zordságot s szánalmat;
Tudom, nagyobb hatalmad van fölötte,
Mint néki volt valaha is fölötted,
Birtoklod erejét s a szerelmét,
S ő szolgálója szavad célzatának;
Nők drága mintaképe, kérd őt, hogy mi,
Kiket a háború tüze perzsel,
Hüsölhessünk kardjának árnyékában.
Kérd, hogy forgassa főnk fölött. Harcosnő,
Szólj egy nő hangján, oly nőként, mint hármónk.
Előbb sírj, mint kudarcot vallsz. Térdelj értünk:
De ne érintsd a földet több időt,
Mint fürj mozdul, mikor fejét letépik.
Mondd el, te mit tennél, ha ő heverne
Püffedve véráztatta harcmezőn,
Csupasz foggal vigyorgva[41] napra, holdra.

Hippolüté

Szegény hölgy, szót se többet. Ezt a tettet
Oly boldogan cselekedném meg néked,
Mint azt, amelyre készülök, s soha
Ily hajlandón nem mentem még sehová.
Búd meghatá szive mélyéig úram.
Hadd gondolja át. Kérem őt hamarost.

A második királyné felemelkedik.

Harmadik királyné

(Tovább térdel, Emiliához) Az én kérelmem jégbe vésve állt,
Mely elolvadva forro bánattól,
Cseppekre hullt; s szilárd alak híján
A búm mélyebb bajok kipréselik.

Emilia

Állj fel: a búd orcádra írva áll.

Harmadik királyné

Ó, fájdalom, nem olvashatod ott;
Ott könnyeimen át úgy láthatod,
Mint gyűrt köveket üveges folyóban.
(Felemelkedik) Ki föld kincsét ismerni vágyja mind,
A mélybe kell ásson; legkisebb csellém[42]
Ki kifogná, ólmot tegyen horgára,
Hogy ráakadjon az szivem mélyén.
Bocsáss meg: míg más elmét élesít,
A végszükség engem bolonddá tesz.

Emilia

Kérlek, ne szólj semmit. Ki mert benne áll,
Nem érzi és nem látja az esőt,
Nem tudja, mi a nedves avagy száraz.
Ha egy festő tanulmányképe lennél,
Megvennélek, hogy ily szívtépö látvány
Egy végzetes bú ellen oktasson;
De jajj, nemünk való növéreként
Olyan hevesen hull rám bánatod,
Hogy az bátyám keblére tükröződ',
S hő szánalomra heviti szivét,
Ha kőből lenne is. Vigasztalódj.

Thészeusz

Fel az templomba. Az szertartásból
Egyetlen morzsányit se múlasszunk.

Első királyné

Ez ünnepély tovább tart s drágább lesz,
Mint háborúja esdeklőiteknek.
Emlékezz, híred az világ ajkán zeng:
Nem elhamarkodottan teszed, amit
Hamar teszel; első gondolatod több,
Mint mit mások gonddal kimódolnak;
Terved több, mint az ő tettük; s a tetted,
Amint nekilendül, mint halászsas[43], győz,
Mielőtt még lecsapna. Gondolj rá,
Mily ágyban[44] fekszenek királyaink.

Második királyné

Ágyunkon az keserít, kedves herceg,
Hogy drága úrainknak ágya nincs.

Harmadik királyné

Nincs holthoz illö. Annak, aki tőrrel,
Kötéllel, méreggel, halálugrással,
Ezen világ fényétől megfáradtan,
Önvégzetének borzalmas szerzője,
Port s árnyat juttat emberi részvét.

Első királyné

De az mi férjeink felhólyagozva
Az átutazo nap előtt feküsznek,
Bár jó királyok voltak, amig éltek.

Thészeusz

Igaz, s vigasztalom sírásotok,
Halott uraitoknak sírt ásva,
Amiért meg kell dolgoznom Kreónt.

Első királyné

S e munka adja bevégzésre magát,
Most formát ölt, holnapra múl' heve.
S hiú munkát saját verejtéke kell
Hogy megfizessen; elbizakodott most,
Nem is álmodja, hogy előtted állunk,[45]
Szemünkben áztatva könyörgésünk,
Hogy tiszta légyen itt szent kérelmünk.

Második királyné

Legyőzheted most, míg győzelemittas.

Harmadik királyné

S hada kenyérrel s lustasággal telt.

Thészeusz

Artesius, te túdod az legjobban,
Hogyan válaszd ki az legjobbakat,
Kik megfelelnek ez vállalkozáshoz,
S a létszámot véghezvinni ily ügyet;
Menj s harcosink szine-javát toborozd,
Amíg mi végrehajtjuk életünk nagy,
Merész tettét, házasság végzetét.

Első királyné

(A másik két királynéhez) Királynétársaim, fogjunk kezet;
Legyünk fájdalmunk özvegye szintén;
Fogyó reményre kárhoztat odázás.

A három királyné együtt

Ég veletek.

Második királyné

Rosszkor jövünk, de hogy' tudna választni
Bú, mint kínmentes értelem képes,
Megfelelő időt a kérelemre?

Thészeusz

Jó hölgyek, ez szertartás, melyre megyek,
Több bármi háborúnál – fontosabb,
Mint minden tett, mit eddig véghezvittem,
Vagy eljövőben végrehajthatok.

Első királyné

Kérelmünk majd még inkább félretészed,
Midőn igézö holdfénynél nőd karja,
Amely Zeuszt elvonná a gyűlésből,
Körülfon! Mikor ízlelő ajkadra
Meggyszín ikreinek édessége hull,
Fogsz rothadó királyokkal gondolni,
S síró királynékkel? Törődnél azzal,
Amit nem érzel, mikor az, mit érzel,
Dobatni képes Árésszel dobját[46]?
Ha véle egy éjjel leheveredsz csak,
Úgy minden óra túszul ejt még százra,
S már semmi másra nem emlékszel majd,
Csak amire e lakoma csábít.

Hippolüté

(Thészeuszhoz) Bár hogy magad igy elragadtasd, oly
Valószinűtlen, mint mily sajnálatos,
Ha én ily csábitó lennék – de úgy hiszem,
Ha megvonásával gyönyörömnek,
Mi még mélyebb vágyat nemz, mételyük,
Amely gyors írt kiván, ki nem kúrálom,
Minden nő megvetését főmre vonom.
(Letérdel) Ezért könyörgésem próbára tészem,
Feltételezve, hogy hatásos némileg,
Másképp örök némaságra itélem;
Halaszd el ez ügyet, mire készülünk,
S akaszd pajzsod szived elé – a nyakba,
Amely jussom, s melyet önként adok
E szegény kírálynék szolgálatába.

A három királyné együtt

(Emiliához) Ügyünk a térdedért sír, most segíts.

Emilia

(Letérdel, Thészeuszhoz) Ha nővéremnek ezt a kérését,
Oly jelleműn, erővel s gyorsasággal,
Mint ő jár el benne, nem teljesíted,
Nem merek kérni tőled semmit eztán,
Sem olyan vakmerőnek lenni se,
Hogy én férjhez menjek valaha ís.

Thészeusz

Álljatok fel. Kérem magamtul én is,
Amiért, hogy rábírjatok, térdeltek. –

Felállnak.

Menyasszonyom vezesd be, Peirithoosz,
S az istenekhez imádkozzatok
Sikerért s visszatértemért; ki ne
Hagyjatok semmit az szertartásból. –
(A királynékhez) Kövessétek katonátok. (Artesiushoz) Mint mondtam,
Oly erövel, mit összegyűjtni bírsz,
Találkozz vélünk Aulisz[47] partjain,
Ahol nagyobb szabásu ügyhöz ís
Lelünk elégséges létszámot. Menj.

Artesius el.

(Hippolütéhez) Mert jelszavunk sietség, édesem,
Eperajkadra ez csókot pecsétlem –
Vedd zálogomként. (A násznéphez) Menjetek előre,
Mert azt akarom, hogy távozzatok.
(Emiliához) Ég áldjon, szép növérem. – Peirithoosz,
Tartsátok végig meg a lakomát,
Egy órával se rövidítsétek meg.

Peirithoosz

Uram, követlek az nyomodban járva.
Míg visszatérsz, az ünnepnek híja lesz.

Thészeusz

Barátom, el ne mozduljál Athénból,
Parancsolom. Hamarabb visszatérünk,
Mint véget ér e lakoma, miből,
Kérlek, ne múlasszatok. – Ég veletek.

Hippolüté, Emilia, Peirithoosz és a kíséret el a templom felé.

Első királyné

Beigazolod az világ szavát.

Második királyné

S egyenlö istenséget nyersz Árésszel.

Harmadik királyné

Ha nem nagyobbat, mert te alávetsz
Érzelmeket isteni becsületnek,
Halando létedre; ők, azt mondják,
Nyöszörgnek az ilyen fegyelemtől.

Thészeusz

Mert emberek vagyunk, így kell tennünk;
Ha leigáznak az érzelmeink,
Elvesztjük az ember nevet. Most, hölgyek,
Viduljatok; vigasztokért indulunk.

Harsonaszó. Mind el.

2. szín

Thébában. Palaimón[48] és Arkhitelész[49] jön.

Arkhitelész

Szeretetemben drágább vagy nekem,
Palaimón, mint rokonságunk okán;
Természet bűne nem fogott még rajtunk,[50]
Hát hagyjuk el Thébát s kisértéseit,
S ne szennyezzük be ifjuságunk mázát.
Magunk éppúgy megszégyenítjük itt
Önmegtartóztatón, mint kicsapongva;
Mert az árral nem úszva elmerülünk –
Legalább olynyit, hogy hiún vesződjünk;
S a fősodort követni örvénybe visz,
Hol csak körben járunk vagy megfúlunk;
S ha átvergődünk, gyenge lét csak díjunk.

Palaimón

Amit mondsz, példa ígazolja jól.
Mily furcsa romlást láthatunk mindütt
Thébában járva iskoláskorunktól?
Sebhely s szakadt rongy csak harcos jutalma,
Ki célul hírnevet s kincset tűzött ki,
Amit kivívott bár, meg nem kapott;
S most megveti a béke, melyért harcolt.
Ki áldoz így Árész gyűlölt oltárán?
Vérzik szivem, ha ilyt látok, s kivánom,
Nagy Héra féltékenykedjen megint,[51]
Hogy az katonának munkát szerezzen,
Hogy béke csömörétől megtisztuljon
És visszanyerje jótékony szivét,
Amely most kőkemény s kegyetlenebb,
Mint háború avagy viszály lehet.

Arkhitelész

Nem felejtetted el a szöveged?
Más romlást nem látsz, csak a katonát
Théba sikátoraiban? Úgy kezdted,
Mint ki sokféle pusztulást látott.
Nem észlelsz szánalomra méltót mást,
Csupán az elhanyagolt katonát?

Palaimón

De, szánom az romlást, akárhol látom,
De leginkább az olyakat, akit
Mikor becsűletes munkában izzad,
Csupán jéggel fizetnek, hogy lehűtsék.

Arkhitelész

Nem erről kezdtem el beszélni most.
Ez erény, azt nem tisztelik Thébában.
Én Thébáról beszéltem, mily veszélyes,
Ha megtartnánk becsűletünk, itt laknunk,
Ahol minden gonosz szép színben játszik,
Hol minden színleg jó biztos gonosz,
Ahol ha nem vagy éppolyan, mint ők,
Akkor minthogyha ídegen lennél itt,
S ha oly vagy, akkor merő szörnyeteg vagy.

Palaimón

Mirajtunk áll, hacsak nem félünk attól,
Hogy az majmok tanáraink lehetnek,
Urai önmagunknak hogy legyünk.
Miért utánoznám más pózait,
Mi nem ragadós, hol van önbizalom?
Vagy mímelném a más beszédmódját,
Mikor megértenek sajátommal is,
– Feltéve, persze – ha helyesen szólok?
M'ért kötelez bármely nemes pojáca,
Hogy kövessem, ki szabóját követi,
Mig az követett lesz az üldöző?
Miért átkos saját borbélyom, mondd,
– S szegény állam vele együtt szintén –
Ha nem pont egy kegyenc képére nyírt?
Mily rend diktálja, hogy ne övemen,
Hanem kezemben hordjam tőrömet,
S lábujjhegyt járjak, míg nem piszkos az út[52]?
Vagy az gyeplős[53] vagyok, vagy nem leszek ló,
Amely utána húzna az nyomában.
Ily kis sértésre nem kell útifű[54],
De mely keblem majd' szívemig feltépi…

Arkhitelész

Nagybátyánk[55], Kreón.

Palaimón

Ő. Féktelen zsarnok; gazsága biztos,
Hogy semmi nem állhat hatalmán kívül;
Sikerében nem féli az eget,
A hitet szinte megbetegiti,
S csak forgandó szerencsét isteníti;
Saját erélyének s a tetteinek
Tulajdonítja mások képességét;
Kisajátítja népe szolgálatát,
S mit nyernek benne, dicsöséget s hasznot;
Tenni ártót nem fél, jót nem mer. Vérem,
Mi rokon véle, piócák szívják ki,
S szennyétől szétpukkadva hulljanak le.

Arkhitelész

Igaz rokon, hagyjuk el udvarát,
Ne osztozzunk hangos gyalázatában:
Megérzödik tejen a legelő,
S mi is gazok vagy lázadók leszünk;
Nem lehetünk rokonai vérünkben,
Ha nem leszünk azzá jellemben ís.

Palaimón

Igaz. Megsiketíté szégyenének
Visszhangja égi igazság fülét.
Özvegyek jaja visszahull torkukra,
S nem lel meghallgatást az isteneknél. –

Valerius jön.

Valerius.

Valerius

Királyunk hív; de ólomlábakon
Járjatok, míg elszáll a nagy dühe.
Phoibosz, midőn ostornyelét eltörte
S a nap lovaira reárivallt,[56]
Csak suttogott lármás dühéhez képest.

Palaimón

A kis szél is megrázza.[57] Mi a baj?

Valerius

Thészeusz, ki hogyha fenyeget, rémít,
Halálos kihivást küldött neki,
Thébára pusztulást kiált, s közel jár
Haragjának igéretét beváltni.

Arkhitelész

Hadd jöjjön. Cseppnyi rettegést se hoz,
Csak ha az isteneket féljük benne.
De harmadolja önnön értékét
Bármely ember, – s ez a helyzet velünk –
Mikor tettét biztos tudat fertőzi,
Hogy rossz ügyben jár.

Palaimón

Ezt ne vítassuk most.
Most Thébát kell szolgálnunk, nem Kreónt,
Most semlegesnek lenni becstelenség,
Szembefordulni véle lázadás.
Így véle kell magunk sorsunkra bíznunk,
Mely útolsó percünk kitűzte már.

Arkhitelész

Így kell. E háború már elkezdődött?
Vagy ha feltételét nem teljesítjük,
Fog csak kitörni?

Valerius

Már folyik, igen;
A követük hadüzenettel jött.

Palaimón

Gyerünk királyunkhoz, ki ha bírná
Negyedrészét csak ama becsületnek,
Amellyel ellensége jön, vérünk,
Mi foly', egészségünkre is válhatna,[58]
Nem elherdálnánk, inkább vennénk rajt'.
De mert karunk szivünk előtt jár, jajj,
Mi kárt fog vajh okozni az csapás?

Arkhitelész

Mondja meg az tévedhetetlen bíró,
A vég, mikor majd megtudunk mindent,
S kövessük sorsunk hívását. Gyerünk.

Mind el.

3. szín

Athén kapui előtt. Peirithoosz, Hippolüté és Emilia jön.

Peirithoosz

Tovább ne gyertek.

Hippolüté

Áldjon ég, uram.
Add át üdvözletem dicső urunknak,
Kinek kétellni nem merem sikerét;
Mégis kivánok többletet erőből,
S hogy balsorsot, ha kell, lebírjon. Menj,
A tartalék sosem árt jó vezérnek.

Peirithoosz

Cseppimre óceánja nem szorul,
Tudom, de hűbérük le kell rójják.
(Emiliához) Te drága szűz, azon legszebb szeretet,
Mit ég kiválo műveibe olt,
Üljék kedves szived trónján.

Emilia

Köszőnöm.
Ajánlj királyi sógorunknak ott;
Jósorsaért nagy Enüóhoz esdek,
S mert földi kérésünk nem érti meg
Ajándék nélkül, áldozok neki,
Amit tanácsol papja, hogy szeret.
Szivünk vele van sátrában, hadában.

Hippolüté

S keblében. – Harcosok valánk mi ís;
Mi sírni nem tudunk, mikor barát
Sisakot ölt avagy tengerre száll,
Kardélre hányt csecsemőkről mesél,
Vagy nőkről, kik megfőzték gyermekük
– S aztán megették[59] – abban a sólében,
Mit sírtak holtukért; örökre itt állsz,
Ha ily szövőnőket vársz látni bennünk.

Peirithoosz

Jó hölgyek, béke légyen véletek,
Mig én úgy folytatom e háborút,
Hogy újra ezt kivánni nem kell majd. (El)

Emilia

Hogy űzi vágya az barát után!
Mióta elment, testgyakorlását,
Komolyságot s ügyességet kiván bár,
Könnyelműn vette, vereség nem bántá,
Nyerés nem érdekelte, ám így játszva,
Egy dolgot kezében, egy mást fejében,
Elméje egyformán foglalkozik
A két oly eltérő ikertestvérrel.
Figyelted őt, mióta úrunk elment?

Hippolüté

Alaposan; és megszerettem érte.
Ök együtt táboroztak sok helyütt,
Hol vésszel csak ínség vetekedett,
Hajóztak árban, melynek ereje
Mennydörgö zsarnoksággal rémitett,
S magát a halált felkeresték együtt
Honában; ám a sors kimenté őket.[60]
Hűség oly rég köté, szövé s bogozta
Ravasz kézzel szeretetük csomóját,
Hogy elváshat, de el nem oldható.[61]
Thészeusz, a lelkét kettévágva úgy,
Hogy igaz légyen egyként mindkét félhez,
Eldönteni nem tudná, azt hiszem,
Hogy melyiket szereti jobban vajh.

Emilia

Kétségtelen, hogy lenne kedvesebb,
S az észnek nem illő azt mondani,
Hogy nem te vagy az. Volt egy játszotársam;
Amikor ő a sírt gazdagitá,
Mi túl ékessé tette nyughelyét,
Te háborúztál; búcsút vett a holdtól[62]
– Amely belésápadt az elválásba –,
Mikor korunk tizenegy volt csupán.

Hippolüté

Flavina volt az.

Emilia

Ő. Peirithooszt és Thészeuszt mondád:
Az ő szeretetüknek alapja több,
Övéket érettebb kor öregbíti,
Jó ítélőképesség fűzi össze,
S egymásrautaltságuk öntözi
Szeretetüknek összefont gyökerét;
De én és ő, kiről sóhajtva szóltam,
Ártatlanok valánk, szerettünk csak úgy;
Az elemek[63] se tudják, mit s miért,
Szép dolgokat teremt mégis hatásuk,
S így volt lelkünk is egymással. Mit kedvelt,
Helyeseltem; amit nem, elitéltem –
Más indok nem kellett. Azon virágot,
Amit szakítottam s keblembe tűztem
– Még csak kezdett dagadni mellem akkor –,
Addig vágyá, míg lett oly néki ís,
S ugyanoly ártatlan bölcsőbe rejté,
Hol mint főnix[64], illatárban haltak meg.
Hajamban dísz az ő mintája volt.
Viseletét – csinos, bár rendetlen volt –
Követtem ünnepi ruhámnak ís.
Ha fülem egy új dallamot hallott,
Vagy egyet rögtönözve dúdolék,
Az elidőzött – sőt lakott – lelkében,
S álmában is dallá. E sok szónak – mi,
A fúria-szűz[65] tudja jól, úgy tör fel,
Mint régi láng fattyú zsarátja – vége egy:
Igaz szeretet lány s lány közt több lehet,
Mint az különböző nemek között.

Hippolüté

Kifogytál az szuszból, s e rohanás,
Csupán hogy elmondd, hogy mint szűz Flavina,
Férfit szeretni te nem fogsz soha.

Emilia

Nem, az bizonyos.

Hippolüté

Jaj, botor kishúgom,
Neked e pontban jobban nem hiszek
– Habár tudom, te magad hiszel benne –,
Mint megbíznék a beteges étvágyban,
Mi vágyakozás közben is viszolyg.
De az biztos, hogy eleget mondtál
– Ha az meggyőzésedre érett lennék –,
Hogy felrázzál nemes Thészeusz karjából,
Kinek jósorsaért megyek s esdek most;
S mi jobban bírjuk szívének trónját,
Ebben biztos vagyok, mint Peirithoosz.

Emilia

Hiteddel nem ellenkezek, nővér,
De én kitartok az enyém mellett.

Mindketten el.

4. szín

Kürtszó. Csatazaj kívül. Visszavonulót fújnak. Harsonaszó. Jön Thészeusz diadalmasan[66]; a három királyné találkozik vele és arcra borulnak előtte.

Első királyné

Ne nézzen rád sötéten egy csillag[67] sem.

Második királyné

Legyen barátod örökké menny s föld.

Harmadik királyné

Áment kiáltok ama jóra mind,
Amit neked kivánni csak lehet.

Thészeusz

Az igazságos istenek, kik ránk,
Halando nyájukra mennyből lenéznek,
Látják, ki vét, s megbüntetik idővel.
Leljétek meg holt férjeitek csontját,
S adjátok meg hármas végtisztességük:
De nehogy híja légyen az rítusnak,
Inkább mi intézzük. Kinevezzük azt,
Ki méltoságotokba visszahelyez,
S bevégzi, mit sietségünk csonkán hagy.
Ég áldjon, s nézzen rátok kedves szemmel.

A három királyné el. Jön egy herold és kísérők, akik Palaimónt és Arkhitelészt hozzák hordágyon.

Kik azok ott?

Herold

Ruhájuk alapján
Előkelők. Pár thébai azt mondta,
A kírály húgainak gyermekei.

Thészeusz

Árész vértjére, láttam küzdni őket,
Mint két prédától szennyes oroszlán,
Utat törtek riadt sorokon át.
Szemem rájuk szegeztem egyfolytán,
Mert istenekhez mélto látvány volt.
Mi is nevük, mit egy fogoly mondott,
Mikor kérdeztem?

Herold

Engedelmeddel,
A nevük Arkhitelész és Palaimón.

Thészeusz

Valóban: ők azok. De nem halottak?

Herold

Se nem élők. Ha foglyul estek volna,
Midőn az útolsó sebük kapták,
Lehet, hogy felgyógyultak volna még.
De lélegeznek még, s igy emberek.

Thészeusz

Ugy emberekként bánjatok velük.
Az ilyeneknek az seprője ís
Mások borán túltesz milljószorost.
Minden sebészünk jöjjön érdekükben;
Legjobb írünk inkább pazarolják,
Mintsem hogy fukarkodjanak vele.
Éltük Thébánál sokkal többet ér.
Szivesebben látnám halottan őket,
Mint megszabadítva e nyomortól,
Épen s szabadon, reggeli formában;
De ezerszer inkább legyenek foglyink,
Mint holtak. Jó levegö rossz nekik,[68]
Vigyétek őket gyorst, s tegyétek meg,
Mit ember emberért tehet – s kedvünkért,
Többet; mivel tudom, baráti kérés,
Szerelmi inger, nő szolgálata,
Hitbuzgalom, szabadságvágy, téboly, láz,
Ijedtség, indulat kitűz oly célt, mit
Természet el nem ér ösztönzés nélkül,
Mert gyenge elszánás győz ész erőjén.
A kedvünkért s Apollón[69] irgalmáért,
Legjobbjaink legjobb tudásuk nyújtsák. –
S ha Thébában, mi széthullt, összeszedtük,
Hadunk élén Athénba síetünk.

Harsonaszó. Mind el.

5. szín

Zene. A három királyné jön a férjeik halottaskocsijaival temetési menetben, kísérőkkel. Énekelnek.

Ének

Hamvvedret s füstöt hozunk,
Sóhaj feketíti napunk;
Kínunk halálosabb, mint halál.
Balzsam s tömjén s bús orca,
Könnyel telt szent fiola,
S a kavargó légben zsivaj száll:
Ki gyászol, mind jöjjenek,
Ellenségi víg kedvnek.
Másunk nincs, csak keservek,
Másunk nincs, csak keservek.

Harmadik királyné

Ez út visz az családi sírboltodhoz –
Lelj új derűt, s békés álmot vele.

Második királyné

S tiédhez emezen ösvény vezet.

Első királyné

Ez út tiéd. Egyetlen biztos célhez
Menny ezer kűlönféle útat képez.

Harmadik királyné

E lét egy város, benne sok tekervényes út,
S halál piacterén mind összefút.

Különböző irányokba mind el.[70]

Második felvonás

1. szín

Kert Athénban; a háttérben börtön. Jön a foglár és a kérő.

Foglár

Kevéstől válhatok meg, amig élek;
Valamennyicskét adhatok neked,
De nem sokat. Mert bár ezen börtönt,
Mit őrizek, előkelőknek szánták,
Olyak sajnos ritkán kerülnek íde;[71]
Mig egy lazac jut, sok csellét kell fogni.
A pletyka engem módosabbnak tart,
Semmint a szóbeszéd igaz lehetne.
Kivánom, bár valóban oly lennék,
Mint amilyennek béállítanak.