Julia RedHood

Kötődés

Jelen könyvet, illetve annak részeit a szerző előzetes írásos engedélye nélkül tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában, vagy eszközzel – elektronikus, vagy más módon közölni!

Copyright © Ceglédi Jánosné

Szöveg, borító © Ceglédi Jánosné

All right reserved!

Minden jog fenntartva!

Elérhetőség:

www.juliaredhood.webnode.hu

agendakiado@gmail.com

https://www.agendakiado.com

ISBN EPUB: 978-963-634-133-6

Ágenda Kiadó

Debrecen

2025

Bevezető

Kedves Olvasó!

Mielőtt belevágnál a történetbe, szeretnék ejteni pár szót a keletkezéséről. A megírása gyógyulásom folyamatának része. Ha visszaemlékszem, talán hatéves lehettem, amikor észrevettem, hogy különbözök a többi embertől. Mindig azt éreztem, hogy öregebb vagyok a kortársaimnál. Szerettem gondolkodni, álmodozni és sok időt töltöttem egyedül. Szerető család vett körül, és úgy emlékeztem a gyerekkoromra, hogy csodálatos eseményekkel teli volt. Azonban egy 2023-ban történt találkozást követően elindult bennem egy folyamat, ami másfél éven át zajlott, rémálmokat, depressziót hozott. Az egyik legfurcsább állapot, amit valaha átéltem. Végül már 2024-ben orvosi segítséget kellett kérnem, és a párom, aki végignézte zaklatottságomat, és hogy kis híján eszemet vesztem, elvitt az otthonomhoz legközelebb eső kórházba, ahol sürgősségi ellátást kaptam nyugtatóval történő kezelés formájában. Most is remeg a kezem, ahogy ezt a bevezetőt írom. Aznap délután, amikor rádöbbentem arra, ki az a személy, akivel találkoztam, rá kellett jönnöm, hogy a gyerekkorom, illetve a kamaszkorom nem az emlékezetem szerint zajlott.

Szörnyű állapotban, reszketve, rémülten árultam el az orvosnak, majd később a pszichiáternek, hogy mi történt tizenkét évvel ezelőtt. És amit nekik meséltem, azt most elmesélem neked is. Egy kisregény van előtted, és a cselekményét a saját életem tragikus eseményeinek felhasználásával építettem fel, igazodva a történetírás szabályaihoz és a kiválasztott zsánerhez. A személyek nevét és a helyszínt megváltoztattam. Próbáltam a lehető legpontosabban ábrázolni mindent, ebbe beleértve a dialógusokat, az akkori érzéseimet és a gondolataimat is. Talán ez az a történet, amit folyton el szerettem volna mesélni, sőt, amit el kellett volna mesélnem. Azonban a félelem képes arra, hogy befogja az ember száját, és nem csupán a fenyegetésből fakadó. Ez esetben egy olyan félelem is létrejön, ami máskor lehet nem. A rettegés, hogy senki sem hiszi el, ha beszélek róla, és ez felnőttként, több mint tíz év elteltével se alakult másként, viszont sikerült megvédenem a saját igazamat. Nem maradt egyéb lehetőségem, ugyanis bárki állította az ellentétét vagy igyekezett mással magyarázni a viselkedésemet, az elmém már nem nyugodott bele abba, hogy amire fény derült az hazugság, esetleg téveszme. Szembe akart nézni vele. Nem volt visszaút, és bár tudtam, hogy fájdalmas lesz, nem ellenkeztem. Nem az első alkalom volt, hogy rádöbbentem ezekre a tényekre, de az első olyan alkalom, amikor elég erőssé váltam a feldolgozáshoz, és orvosi segítséget kaptam. Csupán az számított, hogy higgyen nekem valaki, és miután a férjem, majd a barátaim, akik mellettem voltak, támaszt nyújtottak, könnyebbé vált a szembenézés. Hatalmas kárt szenvedtem az eseménysortól, melynek csupán legfontosabb pillanatait mutatom be. Néhány részlet túl fájdalmas ahhoz, hogy gondoljak rá, még íróként is.

Tizenhat évesen döntöttem el, hogy író leszek, akkor ment tönkre bennem minden, ami csak elromolhat egy lányban. Az akkor írt regényem, szám szerint a második, gyógyító erővel bírt. Ez az a másság, amit már kisgyerekként éreztem, és a nehéz időszakban megmentett. Nemcsak leírtam, amit kimondani nem állt módomban, hanem megélhettem egy olyan mentális állapot tünetét a főszereplő karakterén és a történeten keresztül, ami visszatekintve rettentő félelmetes, és ez az oka annak, hogy ilyen hosszú időn át semmire sem emlékeztem. A célom a könyvvel, hogy bemutassam ezt a furcsa mentális állapotot, és hogy mi történik, ha az ember magára marad, amikor igazán szüksége lenne valakire.

2025.01.08.

"De könnyű kívánni a halált, ha nincsen semmi bajunk!

De könnyű beleszeretni a halálba annyira, amennyire én voltam szerelmes belé világéletemben (...).”

Anne Rice

1.

A város egyik kihalt utcáján jártam, telihold fehérsége világította meg az alacsony társasházakat és üzleteket. Nehézkes járással kerestem, hogy merre visz az út, de összemosódott előttem a látkép. Zaklatottan pásztáztam a környéket és egy lelket se találva áthatott a félelem. Nem egyszerű félelem, a rettegés egy olyan állapota, ami megőrjít. Az emlékezetem visszajátszotta az elmúlt percek történéseit, miközben egyre gyorsabb tempóban szedtem a lábam, bár fogalmam se volt arról, hogy hová tartok. Rám borult egy szörnyű fekete felhő, ott keletkezett, ahol a gondolataimnak kellett volna lenniük. A felhő köddé változott, fullasztó köddé, ami máris felfalta azokat a bizonyos történéseket. Megtorpantam a buszmegállónál, és felnéztem a táblára. Elolvastam párszor, hogy mikor érkezik a busz, ami hazavisz, mégse bírtam felfogni. Nem bírtam felfogni. A hátam mögé sandítottam, és nem volt ott senki. Egyetlen árva ember sem. Nem számított volna, hogy idegen-e vagy barát, csak jöjjön végre valaki!

Az egész város aludt, és én úgy vacogtam azon a nyári estén, mintha mindent hó lepne be. Indulni akartam, futni, menekülni, de nem tudtam, merre rohanjak. Eszembe jutott, hogy becsengethetnék valamelyik társasházba, vagy kereshetnék egy kisboltot, ami talán még nyitva van, de annyira nehezen mozogtam. Könnyáztatta arcom haragra torzult, és az érzés úgy szaladt az izmaimba, hogy a megállóban várakozva ökölbe rándultak az ujjaim.

Te szarházi! – üvöltötte az agyam. – Meg foglak ölni!

Aztán leültem a padra a tábla mellé, és bámultam az utca másik oldalán álló tömböt, beugrott, hogy Gloria erre lakik. De hol? De mégis hol? És amikor rádöbbentem, hogy nem tudom pontosan, hogy épp semmit se tudok pontosan, eluralkodott rajtam a zokogás. Oldalra fordítottam a fejemet, és lestem a téglaszínű, négyemeletes épületet, a fehér ablakosat. Messzebb magasodott egy ezeréves víztorony, kopott ezeréves feliratával. Százszor pillantottam már rá, de akkor még csak nem is sejtettem, mi lehet ráírva.

– Nem mehetek vissza… nem mehetek vissza hozzá… – mondogattam hangosan annak ellenére, hogy minden vágyam az volt, hogy megtegyem. – Nem… nem… – a halántékomra nyomtam az öklömet, és előre-hátra dülöngéltem. Éreztem, hogy valami változik, valami el akar tűnni odabentről. – Meg akarok gyógyulni, meg akarok szabadulni ettől. Nem mehetek vissza… nem akarok felejteni…

De senki se jött. Se busz, se autó, se ember. Felálltam, és a szívem úgy vágyott a szeretetre és az oltalmazásra, ahogy azelőtt sohase. Fájt mindenem, mégis futni kezdtem az épület felé. Tudtam, hogy mit jelent a lámpafény, tudtam mindent. Mindent

***

Két héttel korábban

Apám egyszer azt mondta, hogy ne a sötéttől féljek, hanem az emberektől, akik a sötétben rejtőznek. Gyerekkoromban nem értettem, hogy ez mit jelent, de ma már nincs kétségem afelől, hogy mire gondolt.

Csak álltam és meredten bámultam rá. Ő mosolygott, sőt, nem mosolygott, gúnyosan vigyorgott. A házban nem volt senki, szél se mozdult a tornácon. Az egész úgy hatott, mintha csak én és ő lennénk az egész világon, meg a fekete árnyék, ami ránk vetül a cserepes előtető alatt.

– Azt hiszed, hogy meg foglak csókolni? – kérdezte felrántva egyik sötét szemöldökét. – Nem foglak.

– Mi bajod van velem?

Meg akartam ölelni, erre ellökött magától. Átfutott rajtam egy hőhullám, zavart lettem.

– Miért vagy ilyen? – léptem felé, megérintettem a mellkasát, és az arcára emeltem riadt tekintetem.

– Hát, nem érted? – taszított el újra. – Azt akarom, hogy sírj, de nem sírsz. Olyan nehéz rávenni!

Az ajkaim eltávolodtak egymástól, ám egy szó se jött ki a számon. Borzasztó fájdalmat éreztem a mellkasomon belül. Noah sose bántott meg azelőtt, vagyis nem emlékeztem rá. Döbbenten néztem, és még mindig arra vágytam, hogy vigasztaljon meg. Akkor láttam először felkötött hajjal, és nagyon tetszett nekem. Gyors mozdulattal rálépett a lábamra, erre felkiáltottam, és kicsordultak a könnyeim.

– Na végre, hogy sírsz! – tapsolt örömében.

Zokogni kezdtem, mert kínzó érzés volt, hogy az teszi boldoggá, ha szenvedek. Pedig szerettem, őszintén hittem benne.

– Jól van – sóhajtott. – Bocsánat.

Kinyújtotta felém a kezét, és a tenyerébe fektettem reszkető ujjaim félénk mosollyal.

– Gyere velem! – biccentett.

Végtelen boldogság töltött el, és úgy mentem utána az ajtó irányába, mintha pórázon húzna, habár semmi szükség se lett volna rá. Kinyitotta a szúnyoghálót, és hirtelen elengedett. Ismét zavart lettem, bámultam rá, mire hangosan kinevetett.

– Most se fogtad fel, hogy nem szeretlek? – kérdezte.

A hangját hajlító gúny éles tüskeként vágott belém.

– Komolyan azt hitted, hogy bejöhetsz? Te tényleg hülye vagy.

Összeráncoltam a homlokom, elöntött a harag, és gyenge lány létemre, gondolkodás nélkül meglöktem Noah-t, aki nekiesett a ház zöld falának. Rossz ötlet volt.

– Na, gyere csak! – megragadta a karomat, és a tornác lépcsőjéhez ráncigált.

Mozdulni se mertem, megnémultam, a pillantásomat az udvar napégette, néhol sárga fűtakarójára szegeztem. Színei összeolvadtak a szemembe futó könnyektől. Noah mögöttem állt, és azt mondta erősen fogva a hajamat:

– Látod, én így bánok veled. Nem szeretlek téged – rángatott rajtam egyet.

Közben a teste közelsége vágyat ébresztett bennem, ezért hozzásimultam a fenekemmel.

– Ne, undorodok tőled! Ez eszedbe ne jusson még egyszer.

Végre eleresztett, de akkor se mozdultam.

– Indulj már el! – kiabálta. – Menj haza!

Remegő bokám nehezen moccant meg, a lépcső első fokára léptem.

– Rajta!

Noah megbökte a hátam, erre léptem még egyet. Hazafelé indulva az járt a fejemben: ebbe már belehalok. Leültem a földre az ösvény közepén, ahonnét figyelhettem a házukat. Féltem, hogy utánam jön, de közben vágytam is rá, akár egy falat kenyérre, mintha hónapok óta éheznék. Izzadtam az erős napsütésben, az ujjaim ökölbe szorultak. A szívverésem késdöfésként hasogatta a mellkasom, közben az agyam elködösült. A ködből felvillant egy lámpa fehér fénye, fájdalmat éreztem a testemben. Hagytam, hogy a késdöfések gyötörjenek, nem tehettem semmit, a végtagjaim megbénultak tőle. Lestem a házat, barna hajam a homlokomra tapadt a verejtéktől. Láttam lelki szemeim előtt a fényt, éreztem a fájdalmat, végül beugrott egy mondat a saját hangomon:

– Ne, ne bántsatok!

Erre felnyögtem, az arcom sírásra rándult, és az agyamat betöltő köd eloszlott, Noah-t mutatta.

– Segíts! – suttogtam.

2.

A búza- és kukoricamező szegélyezte ösvényen sétáltam haza. Mosolyogtam, és körbefordultam kétszer, dúdoltam egy dalt, amiről apám mesélt régen. A szívem továbbra is a torkomban lüktetett, de a tánc és ének megnyugtatott. Véget értek a földek, és megpillantottam fehér házunkat, a mosolyom fokozatosan lehervadt, mert tudtam, hogy otthon lesz apám, és attól tartottam, megkérdezi mi bánt. Beléptem az ajtón, halkan csuktam be, és a cipőmből is ugyanígy bújtam ki. Hallottam a tévét, ezért úgy döntöttem besandítok a nappaliba. Megálltam a boltív alatt. Apám, Jack, a kockás kanapén ült, átlagos, nagydarab, szakállas fickó volt. Szerette nézni, ahogy a politikusok veszekednek. Általában tett egy vicces megjegyzést a reklámszünetekben. Vásári majomnak nevezte őket.

– Máris itthon vagy? – kérdezte tőlem kedvesen. – Nem tartott sokáig a randi.

– Most nem – rántottam vállat a dolgon. – Megyek pihenni.

Apa bólintott. Bementem a szobámba, és füzetekkel, könyvekkel zsúfolt íróasztalomon egy doboz hajfestéket találtam. Örömmel kaptam fel onnan, majd visszarohantam apához.

– Te vetted? – kérdeztem.

– A nővéred küldte postán, ma telefonált.

– Mikor jön haza anya?

– Még jó darabig marad.

A nővéremnek, Mirandának, kisbabája született, és anya elutazott hozzá Chicagoba, hogy segítsen neki a kicsi körül.

Fekete hajfesték. Tudtam, hogy anya utálná, de úgy tűnt, megbékélt a tervemmel. A fürdőszobánkban tisztaság és illat fogadott. Apa figyelt a rendre és még főzött is. A mosdószekrény alsó fiókjából kivettem a rózsaszín tálat és az ecsetet, amit anyukám használt hajfestéshez. Ezer éve könyörögtem azért, hogy hadd fessem be a hajamat. Anya azt mondta, hogy ne, mert csak tizenhat vagyok. Izgatottan kevertem össze a festéket, és otthagytam, amíg befutottam a szobámba. Ruháktól rendetlen gardróbomból elővettem egy gyűrött pólót. Ahogy a kezemben tartottam és néztem, újra bevillant egy kör formájú, fehér lámpafény. Összehúztam sötét szemem, és felsóhajtottam. A fájdalom, ami a képet kísérte a testem alsó részére tevődött. Pislogtam párszor, és a lélegzetvételeim megsokszorozódtak. Belebújtam a pólóba, és egy bolyhos rövidnadrágba, aztán visszamentem a fürdőbe.

Megfésültem vállig érő hajamat, közben figyeltem kerek arcom a vésett szélű tükörben. Lenéztem a festékre, ami időközben mélylila árnyalatúvá vált. Felhúztam a festékes dobozban talált kesztyűt, és azonnal hozzákezdtem. Erősen koncentrálva festettem be a hajamat elöl, de megremegett a csuklóm, és egy nagy csíkot kentem a homlokomra. Hamar a WC felé fordultam, és a falra szerelt tartóból kihúztam a toalettpapírt, hogy letöröljem a festéket. Rögtön eszembe jutott, hogy mit fog gondolni rólam Noah, ha összefestem magam. Amikor visszafordultam a tükörhöz és láttam, hogy a folt eltűnt, fellélegeztem.

– Nahát!

A hang hallatára ijedten néztem az ajtóra. Apa állt ott, és karba tett kézzel fürkészett.

– Csinos vagy. Nem akartalak megijeszteni.

– Semmi baj, és köszi. De ne figyelj! – kértem durcásan.

– Jól van, na!

Végülis tetszett az eredmény, egész ügyesen befestettem a hajam, bár ezen nem csodálkoztam. Amíg vártam tizenöt percet a hajmosásig lesétáltam az alagsorba. Apám műhelye volt ott, és egy piros függönnyel elválasztott sarok. A szerszámok, munkaasztalok és többi holmi között nem mutatott volna jól az én kis kuckóm. A függöny mögött nővérem karcos íróasztala állt, rajta a festékeim, palettáim, ecsetek sorakoztak. A sarokban egy lámpa égett, mindig megfelelő fényt adott, és sok-sok különböző méretű feszített vászonra készült képem díszelgett a földön a falhoz döntve. Büszkeség töltött el, amikor végignéztem rajtuk, és a legújabb az állványon várt a folytatásra. Odahúztam a székem, és leültem, különösen kritikus szemmel méregettem a vámpír felvázolt alakját. Inget viselt, a kezét maga előtt tartotta, de még fogalmam se volt arról, hogy hosszú körmökbe végződő ujjaival mit fog majd. Az összes képemet imádtam, és a képzőművészet tanárom szerint velem született a tehetségem. Ezzel a festménnyel mégse voltam elégedett, és előtte ülve összerándult a gyomrom. Émelyegni kezdtem, mert a festékek számomra kellemes illata keveredett az ammónia szúrós szagával. Keserédes érzés volt.

– Jaj, ne! - rájöttem, hogy ideje hajat mosni.

Sokszor mondták a barátaim, hogy nehéz nevetésre bírni, de akadt olyan is, aki szerint különleges voltam. Senkise festett egész nap, és mást nem érdekelt ennyire, hogy amit csinál, az jó-e. Bár páran utáltak és megbámultak engem az útcán, ezért nem szívesen hagytam el a házat, vagy az alagsorban berendezett sarkomat.

Azt követően, hogy a hajam kész lett, és szögegyenesre fésültem, boldogabbnak éreztem magam. A képemet is szebbnek láttam, ez jellemző volt rám. Ha szomorkodtam, márpedig elégszer tettem, ocsmánynak tűnt az épp készülő festményem. De akkor szívesen dolgoztam azon, hogy eltaláljam a vámpír bőrének szürke árnyalatát. A vászon feleakkora volt, mint én. A telefonomat az asztalra tettem munka előtt, és a készülő festményemhez illő lejátszási lista szólt. Ezúttal lassú, érzelmes zenét hallgattam, ritkán romantikusat, ha mégis szó esett szerelemről a dalszövegben, nem boldog szerelemről mesélt. Többféle szerelem létezik, van a normális, amikor két ember megismeri egymást és jól alakulnak a dolgok. De van gyötrelmes, fájdalmas szerelem, amikor nem szeretnek viszont, de mi mégis szeretünk, meg van olyan, amikor egyszerre gyűlölünk és szeretünk.

Leraktam az ecsetet, aztán beletöröltem a tenyerem a nadrágomba. Néztem a képet, már esteledett. A kopott fal felső részén lévő ablakon át alkony piros sugara vetült a vámpír gonosz tekintetére. Hevesen vert a szívem újra, szinte ki akart törni a mellkasomból, de amikor megérintettem ott nem is dobogott jobban a normálisnál. A festmény tetszett, meg nem is, egyszerre utáltam és gyűlöltem. Elképzeltem, hogy mi volna akkor, ha élne. Örömmel gondoltam arra, hogy hagynám, ha hegyes fogait mélyen a bőrömbe mélyesztené, majd meginná a vérem.