Hivatásos rajongó

Történetek színházról, pályatársakról

részlet

Gálvölgyi János

Beszéltetőtárs: Kövesdi Péter

Gálvölgyi János:
Hivatásos rajongó – Történetek színházról, pályatársakról

Copyright © Gálvölgyi János, 2022
Copyright © Kövesdi Péter, 2022

A szöveget gondozta, lektorálta: Gálvölgyi Judit

Szerkesztette és a Színházi kalauzt összeállította: Szőllős Péter

Borítóterv: Tabák Miklós

Borítófotók:
Kitüntetés – Kiváló Művész – Rátonyi Róbert: a kép az MTI tulajdona
Hofi Géza önálló estjén: a kép az MTI tulajdona, készítette Ilovszky Béla

Azon képek, ahol azok jogtulajdonosa nem került feltüntetésre, többségében Gálvölgyi János saját gyűjteményébe tartoznak: a kiadó mindent megtett a jogtulajdonosok tisztázására, amennyiben mégis kérdés merülne fel, kérjük vegye fel a kapcsolatot a kiadóval.

HVG Könyvek, Budapest, 2022
Kiadóvezető: Budaházy Árpád
Felelős szerkesztő: Krausz Veronika
www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 267 9

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Így kezdődött

Harminchat hangon

Thália Színház I.

Thália Színház II.

Vidám Színpad

Cirkusz

Haknik

Szinkron

Kitüntetések és temetések

Heti hetes I.

Heti hetes II.

Rátonyi Róbert I.

Rátonyi Róbert II.

Márkus László

Körmendi János

Darvas Iván

Rodolfo

Hofi Géza

Sas József

Bajor Imre

Színházi kalauz

A szerzőkről

Előszó

…de szerintem lehetne ennek a könyvnek az is a címe, hogy „Ki ez a hülye?”.

Mindjárt megmagyarázom, kiről, pontosabban miről van szó. Mielőtt bárki magára venné, természetesen rólam.

A Csengery utcában laktunk, pontosan egy utcával a Madách Színház Hársfa utcai művészbejárója mögött. Itt gyűjtöttem az autogramokat a rajongott színészeimtől, mielőtt eltűntek a csodákat rejtő ajtó mögött, amely a számomra elérhetetlen színházat jelentette.

Az egyik este azonban nem a kedvenc „vadászterületemen”, hanem a Csengery utcai házunk mellett megláttam Tallós Endrét, aki, mint kiderült, a mellettünk lévő házban lakott. Két gyönyörű kislányát (Rita és Andrea) vezette kézen fogva. Gyorsan előkaptam a matematikafüzetem, és az egyik üres lapjára autogramot kértem tőle. Kissé meglepetten, de kedvesen mosolyogva aláírta a nevét, miközben az egyik kislánya hangosan megkérdezte: „Apu! Ki ez a hülye?”

Azóta sokszor megkérdeztem magamat magamtól: Ki ez a hülye? – mármint én –, aki rajong a színészekért, a színházért, a régi pályatársakért, előadások emlékéért, találkozásokért színészként és nézőként egyaránt. Miközben nekem is megadatott, hogy az elmúlt ötven évet színpadon vagy tévékamerák előtt tölthettem – sok sikerrel, talán némi népszerűséggel a hátam mögött –, mégis megmaradtam hivatásos rajongónak.

Így kezdődött

Kövesdi Péter: Ha ma megkérdezel egy kisgyereket, mi az, amiért rajong, tízből kilenc biztosan nem a színházat mondaná. Te viszont egészen kiskorod óta színházba járó, sőt színházrajongó voltál. Hogy keveredtél a színház közelébe?

Gálvölgyi János: Bodrogi Gyulának van egy elmélete arról, hogy az ember miért olyan a mostani életében, amilyen. Szerinte lehet, hogy az előző életemben nekem valami közöm volt a színházhoz, a színészethez. És rosszul lettem kilötykölve. Mert miután meghalunk, fölmegyünk valahová, aztán megint leszületünk. De mielőtt ez megtörténne, kilötykölnek minket. Bodrogi mondta, az nem létezik, hogy valaki csak úgy, előzmények nélkül Mozart vagy Lloyd Webber, mert én nem tudhatnék négyévesen zenét komponálni, vagy összeadni ismeretleneket – sőt hát ismerteket se nagyon tudok összeadni, meg gyököt vonni sem nagyon tudok –, magyarán mondva, valami megmaradhatott bennem az előző lötykölés után. Visszatérve a kérdésedre: gyerekkoromban az első színházi élményem a templom volt a nagymamával, vagyis inkább annak a színházi jellege. Nem a vallás fogott meg tehát, hanem az, hogy van egy oltár, vannak a papok, a ministránsok: ez a színpad, és ott vannak a szereplők és persze a nézők, akik nem léphetnek föl az oltár elé, csak akkor, amikor éppen áldozni mennek. Magyarán, ez a színpadszerűség fogott meg legelőször a színházban. A külsőség.

Hét-nyolc évesen

Vallásos család voltatok?

Az ötvenes években apám tisztviselő volt, tehát nagyon vallásosan, flancolva nem lehetett bevonulni vasárnap délelőtt a templomba. Nem hiszem, hogy üldözték volna apámat vagy anyámat, ha meglátták volna őket, de azért inkább nagymamával jártam a Margit-templomba, Angyalföldön. Valójában a gyönyörű ruhák fogtak meg. A pap nem úgy öltözött, ahogy én, mackónadrágban, a ministráns meg nagyon szép volt. Később az első színházi próbálkozásom is a valláshoz kötődött, merthogy a Rózsák téri templomban lettem ministráns.

Ott volt az első beugrásod.

Igen, tényleg, ott ugrottam be először egy fiú helyett, aki nem ért oda időben. Nagyjából erre az időre tehető az első valódi színházi élményem is. Nem tudom pontosan az idejét, talán nyolc-kilenc éves lehettem, a Csárdáskirálynőt láttuk az Operettszínházban.

Hogy került akkor egy nyolc-kilenc éves gyerek az Operettbe és éppen a Csárdáskirálynőre?

Föltehetőleg úgy, hogy a mamámék vettek vagy kaptak jegyet, már nem tudom. Később pedig úgy kerültem színházba, és lettem hivatásos rajongó, hogy a mamám egyik barátnője dolgozott a Madách Színházban (vagy a Madách Kamarában, már nem tudom). Jegyszedő volt, vagy ruhatáros, a lényeg az, hogy ingyen lehetett menni. Nem voltunk jómódú család, hogy bérletünk lett volna az Operába, hanem így jutottam el színházba.

Valójában nem a színházért, hanem egyes színészekért rajongtál, ahogy meséled. Hogyan válogattad ki a rajongásod tárgyait?

Benyomások alapján, tehát, hogy is mondjam, nem tudományos alapon. Aki éppen szembejött velem, már úgy értem, a színpadon. Elkezdtem őt figyelni, megfigyelni. Úgy is mondhatnám, hogy volt nekem egy Pesti Műsor-intelligenciám. A mai napig, ha visszakérdezel, hogy a régi Nemzeti Színházban, a Sok hűhó semmiértben ki játszotta Galagonyát, azt mondom, hogy XY. Betanultam, nem betanultam, faltam ezeket a szereposztásokat! Ezáltal megismertem nagyon sok darabot. Nem tudtam, hogy miről szól. Illetve dehogyisnem: a Pesti Műsorban még a darabok tartalma is le volt írva, felvonásonként. Tehát el se kellett olvasnom a Shakespeare ötfelvonásos Hamletjét. Mi a nyavalyának olvassam el? A Pesti Műsorban benne volt.

Kik voltak a saját, külön bejáratú sztárjaid?

A Madách Színházból választottam ki a sztárjaim, és nem a Vígszínházból vagy a Nemzetiből – anyámnak ugyanis ott nem volt ismerőse. A Madách Színházból voltak az első sztárjaim, akikre én emlékszem: Uray Tivadar, Márkus László. Férfi sztárjaim voltak. Érdekes, hogy a nők kevésbé izgattak. Minden hátsó gondolat nélkül. Bizonyára az volt bennem, hogy olyan szeretnék lenni, azt szeretném csinálni, úgy szeretnék beszélni, úgy szeretnék kinézni, és úgy szeretnék menni az utcán, mint ők. Hogyha megyek az utcán, az emberek azt mondják, „ott megy a…, hú, elájulok!”. Mert amikor jött egy színész, és ott ment az utcán, én elájultam.

Legendás aláírásgyűjtő voltál. Olyannyira, hogy a mai napig megvan az aláírásgyűjtő füzeted otthon. Néha szoktad mutogatni, hogy kiknek az aláírása volt meg.

Hát ez az. Ma legtöbbször fogalma sincs az embereknek, hogy kikről beszélek.

Autogramgyűjtő füzet

Miért volt izgalmas az aláírásgyűjtés? Mert biztosan kellett lennie valamilyen izgalomnak, egy nyolc-tíz éves srác nem csinál semmit izgalom nélkül.

Az történt, hogy ezzel a – nevezzük így – aktussal közel kerültem hozzájuk. Gondolj bele, hogy XY megfogta azt a tollat, amelyet aztán én fogok meg, de az ő kezében volt előttem! Történt olyan, hogy kezet fogtam valakivel, és utána hetekig nem mostam kezet, mert a keze nyoma ott maradt a kezemen. Amikor aláírást kértem, láttam, hogy milyen a keze, van-e gyűrű rajta, milyen az illata. Hozzá kell tennem, hogy azért ennyire tudatos nem voltam, mert a régi Nemzeti Színházban – amelyik a Hevesi Sándor térre költözött, miután felrobbantották a régit – nagyon sok színész megfordult, de azért én sem tudtam mindenkiről, hogy kicsoda. Egyébként kiderült, hogy nekem az akkori Nemzeti Színház párttitkárától is volt aláírásom! Nem tudtam ugyanis beazonosítani – most mondok egy nevet, nem akarom megbántani – Szabó Józsefet. A Pesti Műsorban hiába kerestem a harmadik hajóskapitányt, nem volt benne. De egyszer, amikor jött ki a kapun, aláírattam vele. A portás bácsi meg mondta, hogy „Ja, ő volt a párttitkár!”. De azért a többieket próbáltam beazonosítani. Akkor még volt a Film Színház Muzsika, ahol megjelent színészek képe, nemcsak a vezető nagy színészeké, hanem kisebb színészeké is. Akkor Tarsoly Elemértől – most olvastam róla valamelyik nap – Versényi Lászlón át Hindi Sándorig olyan neveket tudtam én, akikről ma, ha kimondom, azt sem tudják, hogy éltek. Pedig a színháznak olyan – hát ez nagyon csúnya szó – munkásai voltak ők, akik nélkül egy színház nem működik.

Amikor elkezdtük tervezni ezt a beszélgetést, akkor te mondtad, hogy azért is jó ez, fontos ez, mert ezek az emberek addig élnek, ameddig valaki még emlékszik rájuk, vagy legalább egyszer kimondja a nevüket.

Hát igen, tudod, mert az ember kimegy, mondjuk, a Farkasréti temetőbe – hát a jobb színészek, már elnézést kérek érte, a Farkasréti temetőben az úgynevezett művészparcellába kerülnek –, és akkor ott azt látod mindenhol, „itt nyugszik a színészkirály”. Annyi színészkirály nyugszik ott… De tudod, mit? Igen! Szerintem mindenki, aki a színpadra lép, az színészkirály. És a családjától függ, hogy mennyire marad meg színészkirálynak. Annak idején, amikor még létezett az eredeti Bajor Gizi Múzeum – ami, vállalom a kritikát, sokkal jobb volt, mint most –, szóval az a múzeum volt az, ahonnan nem kiloptak képeket, hanem beloptak. Mert ment valaki, akinek a papája, mamája nem volt olyan nagy színész, és amikor nem néztek oda, gyorsan fölkalimpálta a papa fényképét a falra. Természetesen mindenkinek a saját apja, saját anyja a legnagyobb színész. De vannak olyan színészek, akikről megfeledkezünk, pedig a maguk idejében elképzelhetetlen volt nélkülük egy előadás, egy magyar film. Most arról az időről beszélek, amikor még színészek játszottak, és a magyar film minden kockáján színészek voltak. Azután ez elmúlt. Tehát úgy érzem, hogy az valóban misszió, ha az ember kimond egy nevet, akkor abban a pillanatban egy kis csillag felvillan valahol az égen: „Igen, köszönöm, hallottam!”

Két órával a főiskolai felvételi előtt…

Akkor mondjunk ki neveket! Ott álltál a bejáratnál és várakoztál. És jöttek, jöttek… kik jöttek?

Például Uray Tivadar. Urayról tudtam, hogy egy nagyon nagy színész. Ezt onnan is lehetett tudni, hogy borzasztó elegáns volt. Ma már, amikor magam is itt farmerban ülök, amit eléggé röstellek, egy színész bárhogy öltözhet, de egy Uray Tivadar, az mindig öltönyben, ingben, nyakkendőben, sétabottal közlekedett. És úgy jött a Wesselényi utcába az Uray Tivadar – mit jött, vonult! És hát mentem oda, és mondom: Kérek egy autogramot! Rám se nézett, ment tovább. És akkor ott a portás bácsi megismert – nem úgy, hogy én vagyok a Gálvölgyi Jancsika, hanem az a hülye gyerek, aki minden este itt szokott strázsálni –, és beengedett utána. Ment föl az Uray a lépcsőn, mentem utána: Művész úr, kérek autogramot! És nem adott autogramot. És bement, becsukta az ajtót, és ez volt Uray Tivadar.

Uray Tivadar az 1950-es években
(MTI Fotó/Magyar Fotó: Várkonyi László)

Egy életre elásta magát nálad.

Tulajdonképpen igen, de ezt ő szegény nem tudta. Fantasztikus színész volt, de nem tudta, hogy bennem olyan ellenszenvet váltott ki, hogy na. Azt mondtam magamban: érdekes, hogy miért tetszik ilyen nagyképűnek lenni? Aztán megláttam őt a színpadon, ahogy bejött a Pillantás a hídról-ban, és azt mondtam, „hú, de nagy színész! De azért olyan kár, hogy nem tetszett nekem adni autogramot.” De volt nekem például Rajz Jánostól, akit csodáltam, mert ment akkor a Dollárpapa című film, amelyben ő volt a Dollárpapa. Pici emberke volt, fura alak. Aztán utánaolvastam, és már tudtam, hogy Szegeden táncos-komikus volt. A feleségével, Süle Manyival együtt kerültek föl Pestre. Testvére is volt, Rajz Ferenc, aki vándortársulatokban szerepelt. Rajz János nekem nagy kedvencem volt, de mindig lepusztult öregembereket játszott. A Dollárpapában is. Na, ő volt számomra a példa arra, hogy nem úgy néz ki a színész, ahogy a vásznon, amikor szerepet játszik. Nagyon elegáns volt ő is, és nagyon fürge kis ember. Gyönyörűen be volt fésülve a haja. Jött ki valami délelőtti próbáról, és mondtam: „kérek egy autogramot!” Ő csak ment tovább. De borzasztó gyorsan ment, hát én futottam utána. Ment, ment, ment. És akkor az Almássy téren egyszer csak úgy, hirtelen megállt, szembefordult velem. Nagyon megijedtem, de összeszedtem minden bátorságomat, és mondtam: „Kérek szépen egy autogramot!” Azt mondta: „Hogy hívnak?” Mondtam: „Gálvölgyi János”. Azt mondta: „Szarok rá, engem hogy hívnak?” Megmondtam, és akkor adott autogramot. De ez úgy megmaradt bennem, hogy amikor aztán én már olyan színész lettem, akitől ugyancsak kértek autogramot, én is mindig megkérdeztem, hogy tudja-e vagy tudod-e, hogy hívnak? És ha nem tudta, akkor odaírtam: Gózon Béla, Csortos Jenő. Nem létező neveket írtam alá, mert ha ilyen műveletlen büdös bunkó az, aki autogramot kér, megérdemli, hogy ilyen neveket kapjon cserébe. Mert én azért mindenkiről tudtam, kivéve a párttitkárt, hogy kicsoda.

Rajz János Harpagon szerepében, 1968
(MTI Fotó)

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Crimson Text – SIL Open Font License
Fira Sans Condensed – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0