KOLLÁR BETTI

Kollár Betti: Kosársuli

Copyright © 2022 by Kollár Betti

ISBN: 978 963 598 049 9 (epub)

ISBN: 978 963 598 050 5 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: romantikus

Anyának és Apának,

illetve annak a 14 éves lánynak, aki megsérült,
és elveszítette a legnagyobb szenvedélyét.

De talált helyette másikat!

1. FEJEZET

„Mindig lehetünk átlagosak és csinálhatjuk azt, »amit csinálni kell«. Én nem ezért vagyok itt, nem szeretnék átlagos lenni.”

– Kobe Bryant

Lélekszakadva vágtatok át a Keleti pályaudvaron.

Csak két dolgot tudok. Az egyik, hogy az ötödik vágányról indul a vonatom, a másik pedig, hogy késésben vagyok.

Sajnos amit nem tudok, ennél jóval több. Például nem tudom, hol is van az ötödik vágány, és hogy merre kellene keresnem. Azonkívül fogalmam sincs, hogy is néz ki az osztályom, akikhez éppen tartok. Totál homály számomra, hogy milyen lesz a gimi, találok-e barátokat, és az is, hogy miért nem húzós bőröndbe pakoltam sporttáska helyett.

Alapvetően nincs bajom a változásokkal.

Szerintem izgalmas, mikor az ember kilép valami olyanból, amit már megszokott, amit jól ismer, és újba, ismeretlenbe kezd. Persze ettől még az is jellemző rám, hogy rendesen túlizgulom a változásokat. És bár félek, mégis az egész testemen úrrá lesz az a jóleső, bizsergető érzés, mikor arra gondolok, hogy mindjárt elutazom a gimnáziumi gólyatáborba (már persze ha egyáltalán megtalálom, honnan indul a vonat). Arról nem is beszélve, hogy nem akármilyen középiskolába vettek fel! A közé a szerencsés 48 diák közé tartozom, akik ebben az évben felvételt nyertek a BKEG-be, hivatalos nevén a Budapesti Kosárlabdázók Egyesületének Gimnáziumába.

Jó kis hangzatos név, igaz? Bár ha az ember a rövidítését próbálja meg kimondani, leginkább olyan, mintha brekegne, vagy épp kibukna belőle egy büfi, ezért a köztudatba budapesti Kosársuli néven került be. Magyarországon számos hasonló iskola létezik (KEG, egy fokkal jobb, így egy elcsukló hangú békára emlékeztet, nem pedig egy háromfogásos vasárnapi ebéd után bennrekedt gázok szájon át történő kitörésére), de Budapesten csupán egyetlenegy.

És én mindent feltettem rá, hogy bekerüljek.

Jó, igazából nem mindent. Anyuék nem engedték, hogy mindent vagy semmit alapon csak ezt az egy helyet jelöljem meg, és más kosársulikat sem választhattam, mert lakóhely szerint kell jelentkezni abba, ahova tartozunk. Szóval így került a nagy álom, a BKEG az első helyre, utána meg olyanok, mint a Veres Pálné és a Madách. Az előbbibe a nagynéném, az utóbbiba a nagybátyám járt. De engem őszintén szólva egyik sem érdekelt, hisz oda szerettem volna bejutni, amit az első helyen jelöltem meg. Ezzel szerintem mindenki így van. Még ha a második esetleg az a hely, amire azt mondod, „jó lesz ez is, ha nem jönne össze az első”, a harmadik és további iskolák már tuti azok, amiket kétségbeesésedben és kényszerből választasz. Mert alapvetően mindenki az első helyre akar bekerülni.

Szóval az elmúlt két évben keményen edzettem, mindent beleadtam a meccseken és próbáltam a tanórákon is minél jobban teljesíteni. A BKEG ugyanis évente csak négy osztályt indít, 12 fővel (merthogy ennyi egy teljes kosárcsapat), így aki szeretne bekerülni, annak nagyon komolyan kell vennie a dolgot. Számít a hetedikes és nyolcadikos tanulmányi eredmény, az edzői ajánlás, a mérkőzéseken nyújtott teljesítmény, az írás- és szóbeli felvételik.

És pontosan ez az oka annak, hogy a mai nap kapcsán van bennem az izgalom mellett félelem is bőven. De azt hiszem, ez teljesen érthető. Az osztálytársaim valószínűleg mind tehetségesnél tehetségesebb játékosok, talán mindegyikük zseni a maga módján. Alig várom, hogy megtudjam, kikkel fogom eltölteni az elkövetkezendő négy évemet, mert egy kezdetleges állapotban lévő Facebook-csoportnál egyelőre nem rendelkezem többel.

Tízévesen hallottam először erről az iskoláról. A 15. kerületi, pestújhelyi Tasnády általánosba jártam, és annak a csapatában játszottam. A kettővel fölöttem lévő, akkor hetedikes évfolyamban volt egy rettenetesen tehetséges fiú, aki mesélt nekünk arról, hogy a Kosársuliba fog felvételizni. Akkoriban ő volt a példaképem. Irányító akart lenni, és emiatt én is, csakhogy ő egészen más szinten állt, mint bárki a suliban.

A kosárlabdában egy csapatból egyszerre öten állnak pályán: egy irányító, két bedobó és két center. Az irányító irányítja a támadásokat, és lényegében mindennel képben kell lennie.

És miután megismertem a Tasnády eltökélt irányítóját, próbáltam minél több trükkjét és mozdulatát elsajátítani, kértem, hogy tanítson, meséljen nekem a Kosársuliról, és árulja el, mit kell tennem azért, hogy én is bejuthassak.

És most, négy évvel később itt nyargalászom fel-alá a pályaudvaron, mint egy fejvesztett csirke, és csak remélni tudom, hogy valami csoda folytán odatalálok a hamarosan induló vonathoz. Azt hittem, ki lesz táblázva valahol, ezért nem csekkoltam előző este a neten, de vagy túl izgatott vagyok, és nem veszem észre, vagy eldugták előlem a tájékoztató táblákat…

Eszembe jut a tegnap este, mert elalvás előtt, a sötétben pont azon méláztam, hogy holtbiztos, hogy ma el fogok tévedni. Úgy gondoltam, elvégre nincs azzal gond, ha Török Luca, leendő 9/b-s tanuló már a gólyatábor előtt eltűnik, mert eltéved a pályaudvaron. Tényleg nincs, mert ez legalább rám vallana. És tessék. Már a táblát sem találom, amire ki van írva, hogy mi merre.

Soha nem tájékozódtam jól, a bárhol és bármikor eltévedés képességét valószínűleg apától örököltem. Néha mintha direkt csinálná, az a kétségbeesett és összezavarodott arc, amit olyankor vág, mikor elfelejti, hol parkolt le, és nem talál vissza az autóhoz, vagy mikor GPS segítségével sem sikerül eljutnia A-ból B-be, mégis túl őszinte ahhoz, hogy megjátszott legyen. Nem tud tájékozódni, hát aztán. Ettől még ő készíti vasárnap reggel a legfinomabb lágy tojást, engedi, hogy akár késő este is befészkeljem magam mellé a kanapéra, és elaludjak a tévé előtt. Ráadásul ilyenkor a karjába kap, és felvisz a szobámba ahelyett, hogy felébresztene. Ő a jó zsaru, aki mindig szelíden reagál, ha rossz jegyet viszek haza, és azt mondja, majd kijavítom. És mikor nagyon fáradt vagyok, de muszáj hajat mosnom, átveszi tőlem a hajszárítót és megszárítja a hajamat. Anya ápolónő, így sokszor dolgozik estig vagy éjszakai műszakban, míg apa kicsi korom óta fixen fél ötkor hazajön az önkormányzati hivatalból, és ha úgy van, útközben engem is felszed a sulinál.

A gondolataimba merülve fordulok körbe a pályaudvaron. Tuti, hogy ez nem életem legkönnyebb próbatétele. Inkább az lehetett, mikor apával versenyeztünk, hogy ki tudja előbb elpusztítani a szülinapi túrótortaszeletét. Vagy mikor a szobám falát festettük, és vitába keveredtünk, hogy ki tud hamarabb és precízebben körbefesteni egy konnektort. De még a legutóbbi, általános iskolás év végi dobóverseny is könnyebben ment, mint tegnap este az elalvás.

Miután hajnalig forgolódtam az ágyamban, majd a plafont bámulva mantráztam magamban, hogy „aludj el, aludj el, aludj el!”, végre sikerült valahogy álomba szuszakolnom magamat. Ettől nyilván annyira fáradt voltam negyed hétkor, hogy arra sem emlékszem, hogy kinyomtam az ébresztőmet. Pedig kinyomtam. Szóval az egész megkoronázásaként reggel még el is aludtam. Arra keltem csak fel, amikor anya háromnegyed hétkor aggódva rontott be a szobámba, hogy késésben vagyok. Ekkor persze kipattantak a szemeim, és csak átkozni tudtam a tegnap esti Lucát, aki azzal a teljesen abszurd és röhejes ötlettel állt elő, hogy ő majd egész éjjel virraszt.

Pizsamában nyargaltam ki a szobámból nyíló fürdőszobába, megmostam az arcomat és a fogamat, majd kapkodva felrángattam a kedvenc kék farmersortomat, hozzá pedig a szerencsehozó piros-fehér csíkos pólómat. Fürgén lófarokba kötöttem valamivel váll alá érő, vörösesszőke hajamat. Egészen kicsi korom óta vágytam hullámos hajra, de egyszerűen olyan szögegyenes, hogy ha anya be is süti, akkor se marad úgy fél óránál tovább. Annyira igaz, hogy mindenki olyan hajtípusra vagy -színre vágyik, amilyenje pont nincsen. Néha még most is eszembe jut, hogy milyen szép lenne néhány nagy hullám, de állandóan copfban hordom, és kezdem elfogadni, hogy bizony nem leszek már természetesen göndör.

Tiszta szerencse, hogy szeretem előző este összekészíteni a táskámat és kitalálni, mit fogok másnap felvenni, mert így legalább ezzel nem kellett a nagy sietségben bajlódnom. Felkaptam a hátamra a kistáskámat, a vállamra pedig a megpakolt edzőtáskámat.

Anyától kaptam egy barackos Túró Rudit a szendvicsem mellé (ez a kedvencem, és váltig hiszek benne, hogy ha van valami, ami szerencsét hoz, akkor ez az), meg persze egy puszit és az ellenérzéseitől függetlenül magabiztos jókívánságokat.

– Ne ugorj ki a vonatból! – figyelmeztetett előrelátóan, mire összevont szemöldökkel néztem rá. Apa halkan felnevetett mögöttem, majd óvatosan rám kacsintott.

– Anya. Miért ugranék ki?

– Mert, mondjuk, otthagyod valamelyik cuccod a peronon – magyarázta, és tény, hogy ez a kép már nem is áll annyira távol tőlem.

– Majd időben észreveszem – ígértem.

– És vigyázz a balatoni örvényekkel!

– A Balcsiban vannak örvények? Tudod, mit? Mindegy, vigyázok – vágtam rá sietve, mert láttam rajta, hogy még mondana valamit, és jobbnak láttam gyorsan megelőzni.

Apa eldobott a Keleti pályaudvarig, de nem tudott sehol leparkolni, így nem kísért be.

– Felejthetetlen gólyatábort, bajnok! – intett, mikor kiszálltam, majd gyorsan visszasorolt a hétfő reggeli dugóba.

És így kerültem ide. Vállamon a fekete-piros edzőtáskámmal, kezemben a hálóba bújtatott, kinti kosárlabdámmal. Egy pillanatra megakad a tekintetem a távolban lévő, kék alapon fehér információs pont feliraton, de nincs merszem megkérdezni, merre van az ötödik vágány. Megtalálom egyedül is, tuti, hogy itt van valahol, szóval előbb vagy utóbb, de meglesz. A hatost, a hetest, a nyolcast és a kilencest rögtön a bejárattal szemben láttam, úgyhogy először csekkoltam a hatalmas kivetítőn, esetleg nem rosszul emlékeztem-e, mégis onnan indul a vonatom, de nem volt ekkora mázlim. Aztán úgy voltam vele, abból nem lehet baj, ha jobbra megyek, így először is arra kerültem meg a középső vágányokat. De egyre inkább elbizonytalanodom, hogy jó irányba tartok-e, vagy hogy egyáltalán vannak-e még errefelé vágányok, ezért visszafordulok. Akkor rájövök, hogy mégiscsak okosabb lenne megnézni, mi van erre. Reménykedve forgolódom, de persze akkor sem ismerném fel az osztálytársaimat, ha mellettem állnának. A Facebook-csoport egy dolog, és tény, hogy megnéztem mindenkit, de egy profilkép a Földközi-tenger partján, vagy épp hárompontos dobás közben mégsem ugyanaz, mint a pályaudvaron állva.

Tétován pillantok a barna gumiszíjas karórámra, az azonban teljesen váratlanul ér, hogy amíg azt számolom, mennyi időm maradt még értelmetlenül fel-alá kóborolni, szabályosan felkenődöm valakire. Az ütközéstől elejtem a kosárlabdámat és hátratántorodom.

– Elnézést! Bocsánat! – kapok a labda után, de csak jól rátaposok az idegen lábára. Sietve hátralépek egy nagyot, és sűrű bocsánatkérések közepette felnézek. Kábé velem egyidős fiúval találom szemben magamat, aki éppen lehajol a labdámért.

– Semmi vész – egyenesedik ki. – Szintén Kosársuli?

2. FEJEZET

„Ne félj a kudarctól! Ez az egyetlen út, ami a sikerhez vezet.”

– LeBron James

A fiú nagyjából fél fejjel magasabb nálam. Dús, barna haja van, amit ujjaival ferdén végigszánt, miközben rám mosolyog. A tekintete barátságos. A pályaudvar üvegtetején átsütő napsugarak megvilágítják az arcán sorakozó halvány szeplőket és a borostyán csillanást zöldesbarna szemében. Augusztus eleje lévén farmer rövidnadrágot visel fehér pólóval és egy cipzáros kapucnis felsővel.

– Igen! – tör ki belőlem megkönnyebbülten, mert úgy tűnik, megmentőre akadtam. – Honnan tudtad?

A fiú egy másodpercig néz vissza rám, aztán lepillant a kezében tartott labdámra, majd vissza a szemembe.

– Ja, igen, jogos, bocsi – veszem át a labdát zavartan, azután megköszönöm. – És esetleg van rá esély, hogy tudod, hol az ötödik vágány?

– Az biztos, hogy nem erre – bök abba az irányba, ahova egészen eddig igyekeztem. – Erről jövök, és ezt az oldalt már megnéztem.

– A középső rész is kilőve.

– Akkor irány a másik szárny! – bólint, és megindulunk. – Egyébként Konrád vagyok. A leendő 9/b osztályból.

– Én is b-s vagyok! – lelkesedem. – Lucának hívnak.

– Örülök, hogy ilyen kalandos módon egymásba botlottunk – mosolyog rám. – Ugyan majdnem letaroltál, és a labdád kis híján egy vonat alatt végezte, de legalább izgalmasan indult a reggel.

A szája sarkában megbújó huncut mosolyra leszek figyelmes, ami arra enged következtetni, hogy csak húzza az agyamat.

– Hát – köszörülöm meg a torkomat –, gondolom, a vágánykeresgélés eddig nem lehetett túl érdekfeszítő, úgyhogy szívesen. Örömmel dobtam fel a reggeledet!

Konrád bólogatva nevet.

– Sok mindenre számítottam, de ilyen izgalmakra valóban nem.

Egy ideig csendben haladunk egymás mellett, ujjaimmal a kezemben tartott labdára filccel felrajzolt bikafej vonalait követem.

– A Bullsnak szurkolsz? – érdeklődik Konrád, mire felkapom a fejem.

– Igen! – vágom rá hevesen. – Amióta csak NBA-t nézek, Derrick Rose a kedvencem, mert hihetetlen munkamorálja van, és annyira lenyűgöző, hogy bármi történik vele, mindig fel tud állni – hadarom. Amilyen hirtelen kezdek bele, olyan hirtelen hallgatok is el, mert rádöbbenek, hogy összevissza fecsegek. Lesütöm a szememet, és ezt kicsit olyan „most vagy soha” pillanatnak érzem. Félve sandítok fel Konrádra, de legnagyobb meglepetésemre mosolyog.

– Akkor hasonlóbbak vagyunk, mint gondolnánk – feleli, miközben lekanyarodunk bal szélre. Azta! Ezek szerint ő is Bulls-fan?

Egy szőke srác áll oldalt, a sárgás falat támasztva. Mikor észrevesz minket, ellöki magát támasztékától, és elénk lép.

– Herczeg! Mondtam, hogy a bal oldalon találkozzunk! – csóválja a fejét, ahogy kezet fognak.

– Ott voltam én is. Csak a másik balon – feleli Konrád.

– És a másik balon találtad ezt a kosaraslányt? – pattan mellém a szőke srác.

– Aha. Bár gondolom, ez nem akkora teljesítmény, tekintve, hogy most sok kosaraslány lehet itt, a pályaudvaron – tűnődik Konrád.

– 24 mindenképpen – értek egyet, hiszen minden osztályba egyenlő arányban vettek fel fiúkat és lányokat.

– Krisz vagyok – nyújtja a kezét a fiú. Miután kezet rázunk, egy pillanatra megemeli az ellenzővel hátracsapott baseballsapkáját, és aláigazítja sötétszőke haját. Fehér rövidnadrágot, piros vászoncipőt és bő pólót visel, amin összevissza színes, többnyire sárga és piros hullámos vonalak sorakoznak. Nyakában egy szögletes fejhallgató pihen, ritmusos dal hallatszik ki belőle.

– Én pedig Luca.

– Csak Luca? Nincs valami izgi beceneved? – érdeklődik.

– Általánosban sokan hívtak Törcsinek. – Mivel Krisz nagyon lazán viselkedik, próbálok én is így tenni, de nagyon izgulok. Kicsit megremeg a hangom, és csak remélni tudom, hogy nem vették észre.

– Mert törsz-zúzol a pályán? – vonja fel a szemöldökét.

– Nem, csak Török a vezetéknevem.

– Jól van, egyelőre maradok a Törcsinél, amíg nem találok ki valami ennél is jobbat – hagyja rám, majd hármasban indulunk tovább feltehetőleg most már tényleg az ötödik vágány felé.

Konrád és Krisz elkezdenek beszélgetni a tegnapi NBA- (észak-amerikai profi kosárlabdaliga) meccsről, és ha jól hallom, a táborról is, de én nem merek beleszólni az eszmecserébe, hiszen csak most találkoztunk.

Megkönnyebbülten lélegzek fel, mikor megpillantom a kopott és koszos táblát, melyen a nagy ötös szám díszeleg. A vonat már bent áll, de egy kisebb diáksereg egyelőre a peronon várakozik mellette.

– B-sek, ide! – halljuk meg a forgatag távolabbi végéről az erőteljes férfihangot, mire átverekedjük magunkat a többieken és csatlakozunk a mieinkhez.

– Sziasztok! – köszönt minket egy magas férfi, sötétbarna hajjal és borostás arccal. Megnyerő külseje ellenére visszafogottnak tűnik. Emlékszem rá a felvételiről, ugyanis ő is tagja volt a bizottságnak, hiszen eleve meg volt határozva, hogy ő lesz az egyik új ofő.

– Szekeres Vilmos vagyok, a 9/b osztályfőnöke. Mondjatok nekem egy nevet, legyetek szívesek.

A fiúk előzékenyen rám pillantanak, ezért én kezdem a sort, azután Herczeg Konrád és Orova Krisztián.

– Krisztián? – pillant fel tanácstalanul Szekeres.

– Igen. Ne mondja nekem, hogy nincs ott a nevem, mert tévedés az egész, és fel se vettek! – lovalja bele magát Krisz. Meglepetten pislogva hallgatom. Nem tudom, hogy csinálja, de ezek szerint nemcsak velem ultra közvetlen és beszédes, hanem az ofővel is.

– Itt Orova Béla áll – mutat a kezében tartott gyűrött papíron lévő névsorra.

– Egy másik Orovát vettek fel helyettem? – szörnyülködik Krisz.

– Biztos vagyok benne, hogy téged vettünk fel, csak elírták a neved – nyugtatja meg Szekeres. – Nincs esetleg harmadik neved?

– De – bólogat nagyban Krisz.

– A Béla?

– Dehogy! Muszáj elárulnom? Utálom – fintorog.

– Ha nem Béla, akkor amúgy is tárgytalan – legyint Szekeres, Krisz pedig fellélegezhet.

Úgy tűnik, már csak mi hiányoztunk, mert velünk teljes a létszám, ezért szép sorjában felszállunk a vonatra, de közben felhangzik az indulást jelző sípszó. Ettől persze mindenki pánikba esik, próbálja minél gyorsabban felráncigálni a táskáját a magas lépcsőkön, és lökdösődve ösztökéli az előtte állót, hogy igyekezzen fürgébben felmászni. Szekeres jobbra terel minket, de mikor belépek a tolóajtón, valaki hátulról nekem ütközik. Kibillenek az egyensúlyomból, és az előttem álló hátára kenődöm. Végül mind a hárman elterülünk a két üléssor közötti folyosón, mint a dominók, sorban kiütve egymást. Érzem, hogy rosszul érkezem, mert a bal bokám erőteljesen sajog.

– Ne haragudjatok! – szabadkozik a mögöttem levő szőkésbarna lány.

– Én is bocsi – pillantok az előttem térdelő göndör, barna hajú lányra.

Összenézünk, aztán mindhármunkból egyszerre tör ki a nevetés.

– Mi folyik ott, a padlón? – magasodik fölénk Szekeres. – Egy csomó üres hely van.

– Elnézést, csak eltanyáltunk – tájékoztatja a göndör lány.

– És mindenki egyben van?

– Persze! – A lányok már talpra is ugranak, és szinte egyszerre nyújtják felém a kezüket, így mindkettőt hálásan elfogadom, ők pedig felhúznak a padlóról. Megint érzem, hogy fáj a lábam, főleg most, hogy ránehezedtem, de úgy vagyok vele, semmiség, történt már rosszabb is.

Végül mindhárman az egyik négyes helyre ülünk le, én az ablaknál (szerencsére nem menetiránnyal szemben), a szőke lány mellettem, míg a barna hajú velem szemben. Kezében egy fekete borítójú könyvet tart, melyről az Új élet Keddtől! címet olvasom le. Táskáink a fejünk fölötti csomagtartón sorakoznak, mi pedig bátortalanul egymásra mosolygunk.

– Én Csenge vagyok – mutatkozik be a göndör lány.

– Én Luca – folytatom. Labdámat a kezemben tartom, és eszem ágában sincs feltenni a csomagok közé.

– Én pedig Eszti. Még egyszer bocsi az előbbiért – süti le a szemét.

– Semmi vész, téged is meglöktek hátulról, nem igaz? – mosolyog rá megértően Csenge.

Kicsit hátrabillenek, ahogyan megindul a vonat és lassú tempóban elhagyja a pályaudvart.

– Inkább én vagyok a hibás, mert utoljára érkeztem, és emiatt nem szálltunk fel időben – pillantok rájuk bocsánatkérően.

– Ne emészd magad. Szekeres nem találta a névsorát, ezért nem szálltunk fel hamarabb – legyint Csenge.

– És honnan került végül elő? – kíváncsiskodom.

– A farzsebébe gyűrte be, csak megfeledkezett róla – csóválja a fejét vigyorogva. – A lényeg, hogy mind megvagyunk.

Körbepillantok. A jelek szerint akadnak, akik már ismernek valakit, és azzal ülnek, beszélgetnek, de a többség inkább csendesen hallgatja a mások által generált zsivajt. Az egész osztály egy kocsiban van az ősrégi, tipikus balatoni vonalon közlekedő piszkoskék vonaton.

– Sziasztok! – kel fel Szekeres, és végigsétál az ülések között, majd megáll elöl, hogy mindenki jól láthassa. – Szekeres Vilmos vagyok, az osztályfőnökötök, ha esetleg még nem lenne nyilvánvaló.

– Levágtuk, tanár bá! – jegyzi meg Krisz vígan. Előttünk ül a folyosó túloldalán, az ablaknál, Konrád mellett.

– Akkor jó – mosolyog Szekeres. Térdnadrágot visel, a fején egy baseballsapka a suli logójával. Az egyik ülést támasztó napbarnított kezén bőr karkötő és egy textilszíjas óra. – Hoztam valamit az ismerkedéshez – mutatja fel a másik kezében tartott, kosárlabda-utánzatú szivacslabdát.

– Királyság! – lelkesedik Krisz, és számomra még mindig megdöbbentő, hogy tud ennyire fesztelenül dumálni. – De miért nem rendes labda? Van itt egy csomó – bök a fejünk fölé.

– Mert nem szeretném az osztálypénzt ablakjavíttatásra költeni – pillant sokatmondóan a kérdezőre Szekeres, majd neki passzolja át elsőként a kislabdát.

Krisz vigyorogva elkapja, és feláll, hogy jól lássuk.

– Sziasztok! Orova Krisztián, Krisz vagyok – kezdi, de aztán elakad, és tétován Szekeresre pillant.

– Maradjunk egyelőre a neveknél – bólint. – Passzold tovább a labdát, akinek csak akarod, de a soron következőnek mindig el kell mondania az előtte levők nevét három emberig visszamenőleg.

Krisz tekintete körbevándorol a kocsiban, aztán megállapodik rajtam, és idepasszolja a lasztit.

– Köszi – emelkedem fel ültömből. – Borzasztó a névmemóriám, úgyhogy megmentettél egy sor kínos feszengéstől – sütöm le a szememet, tekintetemet a kezemben tartott kosárlabdám érdes felületére vezetem, és a kis szivacslabdával szórakozottan körberajzolom a ráírt neveket. Az általános iskolai csapatom minden tagja rávéste a nevét alkoholos filccel, mikor hatodikos voltam, és fogalmam sincs, hogyan nem kopott még le teljesen, de örülök neki. – Török Luca vagyok, általánosban többnyire Lucának vagy Törcsinek szólítottak.

Tekintetem Konrádra esik, de úgy határozok, nem neki dobom a labdát, hanem a mellettem ülő Esztit választom.

– Sziasztok! Előttem volt Krisz és Luca – mutat ránk sorban. – Én pedig Szabolek Eszter vagyok, Eszti.

– Szólíthatlak Szeszternek? – kérdezi Krisz.

– Én hálásabb lennék egy másik becenévért – pillant Eszti reménykedve a fiúra, aki csak bólint, tudomásul véve a kérést.

Eszti után megismerjük Palicz Csengét, és miközben beszél, észreveszem, hogy milyen szép kék szeme van.

– Légyszi, ne hívjatok Palinak, de minden más jöhet – teszi hozzá.

Csengét Molnár Regina Lilla követi, aki marad a Reginél, és továbbadja a labdát egy hozzá hasonlóan magas, de égnek álló hajú srácnak.

– Sziasztok, Bucci Tibor Áron vagyok, a Tibit használom – mutatkozik be mély hangján a srác.

Őt Czibik Bence követi, akinek divatos, oldalt felnyírt, felül előrefésült haja van, és szemüvege, majd Mester Klaudia, a határozott kiállású, hosszú fekete hajú lány. Ismerősnek tűnik valahonnan, aztán eszembe jut, hogy a sulim már játszott az övé ellen korábban, a budapesti bajnokságon. Egymást fogtuk, így nem csoda, hogy emlékszem az arcára. Ő Konrádnak dobja a lasztit, aki Kugyela Dórinak, egy rövid, szőke hajú lánynak, aki beszéd közben a telefonját szorongatja és időnként a füle mögé tűri kiengedett tincseit. Az utolsó előtti osztálytársunk Zirig Gergő, Tibihez hasonlóan magas, de komorabbnak tűnő srác, végül pedig Sélley-Rácz Dominik kapja el egy kézzel a levegőben a kislabdát. Neki elegánsan oldalra igazított, világosbarna haja van, fekete pólót visel, és a beszédéből ítélve magabiztos lehet.

Első ránézésre mindenki jó fejnek tűnik. Van, aki csendesebb, visszafogottabban viselkedik, míg mások határozottabban nyomják a bemutatkozást, de kicsit megkönnyebbülök, amiért jól indult az ismerkedés.

– Jól van, játsszunk mást. Most jelképesen adok mindenkinek egymillió forintot – kezdi Szekeres, de közben véletlenül rátámaszkodik a mögötte lévő ajtókilincsre, mire kinyílik az ajtó. A vonat beszűrődő, hangos zakatolása félbeszakítja, és csak akkor folytatja, mikor ismét becsukódik az ajtó. – Ebből a pénzből kell gazdálkodnotok, licitálni és megvásárolni az általam kínált érzelmeket és tulajdonságokat.

– Nem lehetne valami izgalmasabb? Mondjuk, NBA-meccsjegyek?

– Az érzelmek és a tulajdonságok is izgalmasak. Elsőnek például rögtön itt van az energikusság.

Tibi máris kínál érte harmincezer forintot, de Klau többet, így be is zsebeli az első tétet. A bizalomra már többen pályáznak, végül Csenge viszi el majd félmillió forintért. A kiegyensúlyozottság Dominiknál landol, míg a fegyelmezettség megint Klaudiánál, így neki eléggé megcsappant a vagyona. Az optimizmus és a reményteliség Esztinél, a hűség és a kíváncsiság Krisznél, a nyitottság és a gondtalanság Tibinél, a kitartás Konrádnál, a kényelem Dórinál, a biztonság Reginél, a megértés Bencénél. Mire a boldogsághoz érünk, már mindenki bevásárolt, így én gondolkodás nélkül felteszem rá az összes pénzemet, és örömmel veszem át Szekerestől a cetlit, amire ráfirkantotta a jutalmam.

Az út Balatonalmádiba két óra, de az ismerkedős játékoknak köszönhetően hamar eltelik. Szekeres tájékoztat minket az ötnapos gólyatáborról is. A lányok mind egy házban lesznek, a fiúk pedig egy másikban. Napközben kreatív, ismerkedős feladatokra lehet számítani, illetve természetesen a kosarazás se marad majd el. Tekintve, hogy a tábor a Balaton partján van, fürödni is lesz lehetőségünk, továbbá lesznek kiscsoportos kihívások és osztály osztály elleniek is. Szekeres mesél a korábbi táborokról, az olyan izgalmasnak hangzó feladatokról, mint mikor mind a négy osztályt beküldték a térdig érő vízbe, és először körben fel kellett állni, majd oldalra fordulva mindenki beleereszkedett a mögötte lévő ölébe, és így behajlított térdekkel kellett tartani magukat egy ideig. Kicsit ideges is vagyok, mert a szereplés és az ismerkedés nem az én asztalom, egyszerűen nem vagyok hozzá elég közvetlen (mint, mondjuk, az eddig látottak alapján Krisz). Csak remélni tudom, hogy nem kell majd kiállnom egy csomó ember elé vagy kínos feladatot végrehajtani.

Szekeres azt is elmondja, hogy lehetőségünk lesz meccsezni is, így az osztályunk máris elkezdheti gyakorolni a csapatmunkát, és a pályán mérhetjük össze tudásunkat más osztályok diákjaival. Jóleső bizsergés önt el, ha arra gondolok, hogy végre játszhatok, ráadásul az új csapattársaimmal.

– Lesz éjszakai túra is? – csillan fel Krisz szeme.

– A bátyám azt mondta, hogy nekik éjszakai fekvőzés volt – jegyzi meg Dominik.

– Azta! Idejár a bátyád? – fordul hátra Eszti.

– Aha, most lesz harmadéves.

– Ezek szerint csókos vagy? – csücsörít a szájával Krisz.

– Azt mondtam, a bátyám jár ide, nem azt, hogy az apámé az iskola – vág vissza mosolyogva Dominik.

– Remélem, azért Dávid nem lőtte le a meglepetést – szúrja közbe Szekeres, nekem pedig máris furdalja a kíváncsiság az oldalamat, vajon mi lehet az.

– Á, nem! Direkt mondta, hogy lesz valami, és nem árulja el, micsoda – legyint Dominik, és meg kell hogy mondjam, nem úgy fest, mint aki ezután idegesen faggatta tovább a bátyját. Így másfél órás ismeretség után azt tippelném, hogy csak vállat vont és ráhagyta.

– Szóval lesz meglepetés? – kíváncsiskodik Bence.

– Csak az lesz – mosolyodik el Szekeres, és ez a mosoly azt érezteti velem, hogy egy jó helyre kerültem, ahol nagyon jól fogom magamat érezni.

3. FEJEZET

„Minden negatív dolog az életemben (egy nehéz időszak vagy kihívás) lehetőség arra, hogy tanuljak és jobbá váljak általa.”

– Kobe Bryant

Mikor már Almádi közelében járunk, és mind a leszálláshoz készülődünk, felállok, hogy leszedjem a táskámat a csomagtartóról, ám rögtön kellemetlen érzés nyilall a bokámba. Mi a fene lehet ez? Egészen megfeledkeztem róla, míg ültem, de most, hogy ránehezedtem, eléggé fáj. Volt már bokasérülésem, így nem idegen az onnan kiinduló fájdalomérzet. Óvatosan, észrevétlenül bokakörzéseket kezdek végezni, hátha egy kis mozgás segít, mert csak elgémberedett.

Jól van, semmi vész, nem is annyira fájdalmas. Majd holnapra kialszom. Történt már ilyen. Nem kell hozzá más, csak pozitív gondolkodás, elszántság és egy kihívás magamtól magamnak. Nem hagyom, hogy ez az apróság beárnyékolja életem legjobb éveinek kezdetét és a gólyatábort!

Balatonalmádi megállónál egy nagy csapat diák száll le jó pár felnőtt társaságában. A lépcsők fájdalmasan nagy lépést kívánnak, de összeszorítom a számat, és úgy veszem az akadályokat. Egyszer, amikor hatodikban eltört a kisujjam, hamarabb leszedtem a sínt, hogy játszhassak a soron következő meccsen. Azóta, ahányszor behajlítom, roppan egyet, és bizonyos időjárás-változások hatására még sajog is, de amúgy remekül funkcionál, szóval teljesen megérte a dolog.

Az állomástól jó húszpercnyi sétára helyezkedik el a tábor. A földút kavicsoktól göröngyös, így azoknak, akik kerekes bőrönddel érkeztek, most nincs egyszerű dolguk. Bence például két kézzel próbálja rángatni a bőröndjét, miközben hátrafelé lépdel, egészen addig, míg egy hangos reccsenéssel ki nem törik a kereke.

– Jaj, ne! Ez anyám táskája volt – pislog. A vállán egy másik csomag, illetve egy labda is pihen, így nem csoda, hogy nem kapta kézbe a bőröndöt.

– Ne búsulj, haver! – lép mellé Konrád segítőkészen, és megragadja a bőrönd egyik oldalát, míg Bence hálásan emeli meg a másikat.

– Ez a téglavörös szín amúgy sem volt jó választás – jegyzi meg Krisz mellékesen.

Örülök, hogy nem pakoltam túl sok mindent, mert ezzel a bokafájdalommal könnyebb az én táskámat cipelni, mint, mondjuk, Bencéét.

– Hol vannak a felsőbb évesek? Igazán kijöhettek volna elénk segíteni – panaszkodik egy számomra ismeretlen lány, aki, mivel nem velünk utazott, minden bizonnyal egy évfolyamtársunk.

– Simán lehet, hogy már ez is az edzés része – suttogja nekünk Eszti.

– Vagy csak úgy gondolták, hogy milyen gyenge már, ha az új kosaras osztályok még a táskájukat sem bírják el – teszi hozzá a másik oldalamon lépkedő Csenge.

Rájuk figyelek, és elfelejtek a lábam elé nézni, így mikor véletlenül egy nagyobb kőre lépek, megbicsaklik a bokám. Felszisszenek az éles fájdalomtól, és próbálom megőrizni az egyensúlyomat.

– Minden rendben? – torpan meg Eszti.

– Igen, persze – egyenesedem ki, és villámgyorsan rendezem a fájdalmas arckifejezésemet.

– Biztos? – lép vissza Csenge.

– Igen, igen – bizonygatom. Ha most elárulom, hogy fáj a lábam, könnyen lehet, hogy úgy érzik helyesnek, ha beszámolnak róla Szekeresnek, de azt semmiképp sem szeretném. Nem akarok semmiről lemaradni, semmiből kimaradni, mert a gólyatábor túl fontos ehhez. Itt ismerjük meg egymást, itt köttetnek meg az első barátságok, itt alakul ki, hogy ki lesz a padtársunk, és én szeretnék mindegy egyes programban részt venni.

A tábor területére érkezve mind megállunk egy nagy kupacban a házak között, és próbálunk a saját osztályfőnökünk felé orientálódni.

– Nóri! – szól Szekeres a közelben álló, melegítőnadrág-póló kombót viselő hölgynek. Nem tudom, hogy bírja abban a nejlongatyában, mert árnyékban is van vagy 35 fok, nemhogy a napon. – Meg tudod mondani, melyik kettő a mi házunk? Sehol sem találom a beosztásom.

– Úgy tűnik, Szekeres nem éppen az összeszedettség bajnoka – kuncog Csenge, de a hangsúlyából úgy veszem le, hogy nem bántásnak szánja.

– Szerintem aranyos – suttogja Eszti az ofőnket figyelve. Igazából megértem azt a pillantást, hiszen Szekeres nagyon jóképű. A vonásai szabályosak, a stílusa lezser, a tekintete pedig barátságos. Ugyanakkor minimum tíz év van közöttünk, de inkább több, úgyhogy nekem valahogy azt juttatja eszembe, mikor egy sorozatban látok egy jóképű színészt. Megvan az az érzés, hogy nem vagyok vak, látom, milyen jól néz ki, de semmi több.

– Oké, szóval a lányoké lesz az a ház – mutat nekünk jobb kéz felé a második faházra Szekeres, majd a vele szemben lévő, az udvar túloldalán álló házak irányába bök –, az pedig a srácoké. A földszinten is van három ágy, meg az emeleten is, illetve találtok bent fürdőszobát is természetesen. Most mindenki kap egy kis időt, hogy lecuccoljon, átöltözzön, ha akar, és fél óra múlva találkozunk ugyanitt.

A faház valahogy a régi velencei nyaralónkat juttatja eszembe. Még a bent terjengő illat is arra emlékeztet. Sajnos már sok évvel ezelőtt eladtuk, mert a nagyszüleim energiával, a szüleim meg idővel nem bírták a régi örökség gondozását. De abból a pénzből lett egy új kocsink, ami legalább a szüleimnek vigaszként szolgált.

Az új lakhelyünkön alul van a fürdő, a ház végében pedig egy lépcső vezet az emeletre. Dóri, Klaudia és Regi lent választanak ágyat, míg mi felcuccolunk. A lépcsőzés nem éppen fájdalommentes, de azon vagyok, hogy ne üljön ki az arcomra az érzés. A korláthoz legközelebbi ágyat választom, mellé teszem a padlóra a sporttáskámat, de egyelőre nincs szükségem belőle semmire. Viszont a hátitáskámból előkerül a vizespalackom, és az ágyamon ülve megiszom vagy fél liter vizet, majd előhalászom az anyától kapott szendvicsemet. A Túró Rudit elmajszoltam a vonaton, mikor úrrá lettem a kezdeti idegességen, de a téliszalámis-ubis szendvicshez nem sikerült korábban hozzájutnom.

Hamar eltelik a fél óra, így kimegyünk. Szekeres először körbevezet minket a tábor területén. Megtekintjük az ebédlőt, a házak mögött húzódó beton kosárpályákat, és az azokon túl elterülő Balatont. Végül leülünk a fűbe a tóparton, egy terebélyes fa árnyékába, ahol Szekeres ismerteti a menetrendet. Először a házirendet, mivel például a rendrakást minden reggel ellenőrizni fogják. Esténként névsorolvasást tartanak majd, hogy mindenki a tábor területén tartózkodik-e, amit engedély nélkül mellesleg nem is lehet elhagyni. Kilenckor reggeli, kettőkor ebéd, hatkor vacsora. A közelben van egy bolt, ahova ki lehet járni, de előtte mindig egyeztetnünk kell vele. Külön figyelmeztet minket, hogy az eladónő sok éve dolgozik már itt, és pontosan ismeri a tábor szabályait, így nem fog eladni senkinek semmi olyat, ami életkorából fakadóan tilos volna. Nem tudom, a többiek hogy vannak ezzel, de nekem eszem ágában sincs megszegni a szabályokat. Ide bekerülni komoly fegyelmezettséget és eltökéltséget igényelt, és gondolom, egyikőnk sem akarja elvesztegetni ezt a soha vissza nem térő lehetőséget.

Ami a tábor programjait illeti, napközben játékok, feladatok és kihívások várnak ránk, amivel a sulinak nincs más célja, mint hogy megismerjük egymást és közben jól érezzük magunkat ebben az egy hétben.

– Folytassuk az ismerkedést, jó? – állít minket talpra Szekeres déltájban. – Kezdjük azzal, hogy a születési dátumotok szerint növekvő sorba rendeződtök.

– Beszélhetünk közben? Mert ha igen, akkor ez gyerekjáték – emeli kezét a szeme fölé Bence, hogy eltakarja vele a szemébe sütő napot.

– Természetesen némán kell megoldanotok – bólint karba tett kézzel az ofőnk, így hát nekiállunk a feladatnak. Az első problémába akkor ütközünk, mikor különbözőféleképpen képzeljük el a mutogatást, és nem teljesen értjük meg egymást. Én például simán végigmutogatom kézzel, Eszti a tenyerére rajzol láthatatlan számokat a mutatóujjával, Tibi egy botot ragad és a földbe karcolja, míg Krisz csak előkapja a telóját és beleírja. Végül rájövünk, hogy semmi értelme egy-egy emberrel megosztani, így körbeállunk, és mindenki a sajátságos módján megosztja a többiekkel a születési dátumát, majd elfoglalja a helyét a sorban.

Hamar kiderül, hogy a legfiatalabb bizony én vagyok, míg a legidősebb Tibi.

– Ügyesek vagytok, most pedig játsszunk hőmérőjátékot!

– Meg kell tippelni, hány fok van? Szerintem van vagy 33 – saccolja Krisz, a pólója aljával legyezve az arcát.

– Nem is lőttél annyira mellé – pillant a telefonjára elismerően Bence.

– A hőmérőjáték lényege, hogy sorban mindenki tesz majd egy kijelentést, a többiek pedig a jobb oldalamra állnak, ha egyetértenek vagy azonosulnak a hallottakkal, és balra, ha nem. Ki kezdi?

Krisz keze máris a magasba lendül, de azt hiszem, ennyi ismeretség is elég volt ahhoz, hogy ez ne lepjen meg senkit. Szekeres átpasszolja neki a vonaton is használt kislabdát, ő pedig ritmusosan nyomkodva azt, elgondolkodó arcot vág. Ezek szerint nincs még ötlete, csak magához szerette volna ragadni a kezdés jogát.

– Nagyon durván meleg van, és szeretnék mielőbb benyargalni a vízbe – közli végül.

Teljes az egyetértés, mind Szekeres jobb oldalára rendeződünk, kifejezve, hogy osztozunk Krisz kijelentésén.

– Vettem a célzást – mosolyodik el az ofő, Krisz pedig vigyorogva bólint, majd átdobja a labdát Konrádnak.

– A kosár a szenvedélyem.

Mind maradunk, ahol vagyunk. Konrádra pillantok, és az az érzésem támad, hogy a mondata sokkal inkább úgy hangzott: „A kosár az egyetlen szenvedélyem.” Találkozik a tekintetünk, mire ívesen felém repül a labda, és landol a két kezem között. Vajon nekem van másik szenvedélyem? A Túró Rudi-evés aligha számít annak.

– Nincs más szenvedélyem – bukik ki belőlem önkéntelenül, és nem mozdulok.

Dóri, Krisz, Regi, Eszti, Dominik, Csenge és Tibi átállnak a túloldalra. Bence habozik, majd követi őket, miközben Szekeres érdeklődve figyel. Konrád, Gergő, Klaudia és én maradunk a jobb oldalon, tekintetünk egymás között jár. Hirtelen nem tudom, jó vagy rossz az, hogy nincs más szenvedélyem. Végül is nem kell hogy két szenvedély kiüsse egymást. Mivel mindannyiunkat felvettek, bizonyára mind nagyon komolyan vesszük a kosarat és a céljainkat. Tétován Klaudiának passzolom a labdát, de még saját kijelentésemen és álláspontomon merengek.

– Szeretem a friss levegőt – közli Klaudia. Valahogy váratlanul ér a dolog, de maradok a helyemen. Örülök, hogy nem kell mozognom, mert így észrevétlenül a jobb bokámra nehezedhetek.

– Friss levegő? Jöhet! – sétál vissza mellénk Krisz a többiekkel egyetemben.

Klaudia után Csenge mondja, hogy szeret olvasni. Ez a kérdés is megosztó, én maradok, mert bár lelkes sorozatnéző vagyok, nem olvasok ki havonta egy könyvet, de azért szívesen kutakodom anya könyvespolcán vagy böngészem az újdonságokat a Libriben. Tibi az olvasók között marad, de például Krisz és Konrád elmozognak.

Eszti az animenézésért lelkesedik, azonban ebben a hobbiban nem talál túl sok társra, csak Bence marad mellette, mondván, hogy látott már néhányat a tévében, és azok igazából tetszettek neki. Dóri a számítógépes játékokért rajong, amely hobbin a jelek szerint a fiúk nagy részével osztozik. Ő az utolsó a sorban, így Szekeres megállítja a játékot.

– Most pedig legyen az, hogy ti hatan – bök a játékrajongók csoportjára – ott maradtok és becsukjátok a szemeteket. Ti pedig – mutat itt ránk – odamentek valakihez, akinek ki kell találnia, hogy ki áll előtte.

– Kábé három órája ismerjük egymást. Abban sem vagyok biztos, hogy nyitott szemmel felismernék mindenkit – jegyzi meg Gergő.

– Törcsi a vonaton azt mondta, hogy rossz a névmemóriája – pillant rám Krisz. – Az is lehet, hogy még a nevünket sem tudja!

– Hé! – lepődöm meg, de aztán zavarba jövök. – Én igenis megjegyeztem mindenkiét!

Kihívóan vigyorog, aminek hatására azonnal felébred bennem a bizonyítási vágy, és elfogadom a kihívást. Mondjuk, elsőre csak annyi dolgom volt, hogy odaálljak valaki elé, és mire észbe kapok, már csak Konrád van szabadon. Sietve elé lépek, de a hirtelen mozdulat közepette elfelejtem kímélni a bokám. Amint ránehezedem, szinte azonnal összecsuklik alattam, én meg előreborulok, és egyenesen Konrád mellkasának nyomódik a homlokom.

Megcsap az illata. A vadszedres-gyömbéres tusfürdőt juttatja eszembe, amit a minap a drogériában szagoltam anyuval. Konrád illata egyszerre édes, mégis citrusos. Két kéz tart meg két oldalról a vállamnál fogva, majd gyengéden talpra állít.

Felpillantok rá, és ekkor veszem észre, hogy a szeme még mindig csukva van. Mi állunk a sor legvégén, kis távolságra a többiektől.

– Ne haragudj – suttogom, nehogy felismerjen a hangomról.

– Semmi baj, Bokasérült lány – feleli szelíden, mire megdermedek.

– Honnan… honnan tudod? – nézek fel az arcára megsemmisülten.

– Csak ismerem azt az arckifejezést, amit az ember fájdalmában akkor enged meg magának, mikor azt hiszi, senki sem látja – mondja, de nincs alkalmam felelni, mert Szekeres bejelenti, hogy lejárt az idő, hátráljunk vissza és rendeződjünk el valahova máshova.

A szemben lévő sor kinyitja a szemét. Lehajtott fejjel állok a sorom másik oldalán. Lassan felnézek, és oldalra pillantok, tekintetem találkozik Konrádéval.

Szeretnék odamenni és tisztázni, hogy nincs semmi baja a lábamnak. De csak maradok dermedten, és egy pillanatra megáll a világom.

A csukott szemmel felismerős játékot követően hamar rosszra fordulnak a dolgok, és nem csak azért, mert mikor rám kerül a sor, nem ismerem fel Dominikot.

Az újabb botlástól még jobban fáj a lábam, és most már egyre kevésbé tudom leplezni. Szekeres hamar kiszúrja, hogy sántítok, és tudni akarja, mi történt. Röviden vázolom neki a vonaton történteket, és bár sejtem, hogy emiatt most sajnos ki fog vonni néhány játékból, mégis őszintén elmondok neki mindent.

Míg a többiek a Balatonba vágtatnak lehűteni magukat, én a tanárunkkal felkeresem az orvosi szobát, hogy megvizsgálják a lábamat. A kék magas szárú tornacipőm eddig takarta a bokámat, így csak akkor szembesülök a ronda, lila duzzanattal, mikor nagy nehezen kibújok belőle. Az idős doktornő megtapogatja a sérült helyet, és mikor óvatosan megmozgatja, az ajkamba kell harapnom, nehogy felszisszenjek. Az arcomat fürkészi, és tudom, hogy lebuktam.

– Ez így nem lesz jó – csóválja meg a fejét. Oké, maximum nem állhatok be meccsezni. Nagy törés, és csalódott vagyok, hogy nem játszhatok a többiekkel, és nem mutathatom meg, mit tudok, de túlélem. Igen, azért ez mégsem a világ vége.

De amit ezután mond, az már az.

– Szerintem haza kellene küldenünk.

Tágra nyílik a szemem, és kétségbeesetten nézek először a doktornőre, aztán Szekeresre.

– Ne! Kérem! Én jól vagyok! Eddig is megvoltam! – ellenkezem azonnal.

– Fogalmam sincs, hogy bírtad ezt – ingatja a fejét a doktornő. – Nagyon magas lehet a fájdalomküszöböd – folytatja, és a jelentőségteljes pillantásnak, amit Szekeresre vet, olyan üzenete van, mintha ez egy rossz tulajdonság volna.

– Azt mondod, küldjem haza? – szólal meg Szekeres, és végigsimít a borostáján.

– Igen. Kórházba kell vinni, megröntgenezni, és ha nincs is nagy baj, akkor is muszáj pihentetnie.

– Itt is tudom pihentetni! – rázom a fejem. – Majd ülve maradok!

– Sajnálom, gyermekem – mosolyog rám együttérzően a doktornő, de ezzel nem sokra megyek.

– Kérem, ne küldjön haza! – pillantok kétségbeesetten Szekeresre.

– Sajnálom, Luca! – feleli őszintén, a szeme szomorúan csillog. – De gondolj az évkezdésre. Legalább újult erővel vetheted bele magadat az edzésbe.

– Hadd maradjak! – hajtogatom, hol egyikükre, hol a másikukra nézve. – Tényleg jól vagyok!

De a kérésem és a szavaim süket fülekre találnak. Szekeres felhívja apát, aki azonnal elindul értem, a doktornő pedig jégzselét tesz a bokámra, és azt mondja, itt várjam meg apát.

Összetörten ülök a faházban a hordágyon, hátamat a mögöttem lévő hűvös falnak támasztom, és úgy bámulok ki az ablakon. Pont a Balatonra látok. Bár ilyen távolságból nem tudom megállapítani, ki kicsoda, de a nevetés hangja idehallatszik. Összeszorítom a számat, és meredten bámulok magam elé, míg apa meg nem érkezik. Szekeres összeszedi a cuccomat, és szól a többieknek, hogy el kell mennem. Az osztályom mezítláb, fürdőruhában jelenik meg az orvosi épület előtti füves részen. Magamra erőltetek egy mosolyt, majd elköszönök tőlük, és apa támogatásával a kocsinkhoz megyek. Hátra szállok be, hogy fel tudjam tenni a lábamat.

Elfordítom a fejem, mert nem akarom látni a többieket. Nem akarom látni a tábor bejáratát, sem a rajta túl elterülő zöldeskék vizet. Apa beizzítja a motort, és magunk mögött hagyjuk a tábort. A nadrágom zsebébe dugom a kezem, ujjaim rátalálnak a begyűrt papírfecnire. Kihajtogatom, és meglátom a boldogság szót. Ökölbe szorított kézzel szorongatom a választott érzelmet, miközben kövér könnycsepp indul le először az arcom jobb oldalán, majd a balon. A könnyeimtől homályosan látom csak a mellettünk elsuhanó tájat, aztán keservesen sírni kezdek.

4. FEJEZET

„Az egyetlen személy, aki igazán motiválni tud, az te magad vagy.”

– Shaquille O’Neal

Az augusztus kínzó lassúsággal telt el.

A bokarándulásom miatt egyfolytában egy helyben kellett lennem, utána gyógytornára jártam, és otthon is végeztem a gyakorlatokat. Miután sikerült túllendülnöm a gólyatáborból való kimaradásom miatt érzett csalódottságon, komolyan elhatároztam, hogy évkezdésre teljesen felépülök, és újult erővel kezdem a sulit.

És tessék, megcsináltam! Holnap makkegészségesen megyek az első tanítási napra.

Már sötétedik, mikor visszaérek a biciklizésből. A nyáron nem voltak edzések, és muszáj valahogy formában tartanom magam. Kissé talán furcsán hangzik, de csak úgy futni nem igazán szeretek, így inkább nagyobb távokat szoktam tekerni. Nem csoda, hogy általánosban is sokszor szidtak le a gyatra hosszú távú állóképességem miatt. Az edzőtáborokban mindig én voltam az, aki a nagy focipálya körüli köröket utolsónak teljesítette, de ettől még egészen jól bírtam az iramot a meccseken. Ott valahogy elkapott az érzés, hogy nincs megállás. Persze a harmadik vagy negyedik negyedben az egészpályás emberfogás sokszor jobban lefárasztott, mint másokat, ezért muszáj lesz ebben is fejlődnöm.