Mészöly Ágnes

VÉGZETES ÜTEM

Copyright © Mészöly Ágnes, 2024

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Szerkesztette

LOVÁSZ ANDREA

ISBN 978 963 452 935 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A könyvben szereplő helyszínek, események és személyek,

bár megtévesztésig hasonlíthatnak a valóság bizonyos elemeire, egytől egyig a szerző fantáziájának szülöttei –

ez alól csupán a dél-pesti vietnámi étkezde a kivétel, ahol egy

tányér phovel tényleg jóllakik két felnőtt ember.

I see the way you move

It’s so fluid
With you by my side

Got nothing to hide
Now that you’re hurting I see the tears behind those eyes
And I can't wipe them clear

Your love was like gold to me

(Tash Sultana: Jungle)

Sunny days sparkling nights were fake

Vanished all like charming waves

Turn into a massive storm in the endless ocean

And all the splinters remained from my world

Lay around me and I cannot take

A single step on tiptoes, without bruising my feet and soul

(Glen Echo: Puzzleball)

42
(augusztus 2., péntek, 22:19)

Glen Echo az utolsó számra készül.

Valaki alig két méterrel alatta kuporog. A színpad deszkája választja el őket, tíz centiméternyi halott fa. A világot jelentő deszkák: felettük a menny, alattuk a pokol.

Tizenkétezer ember lélegzet-visszafojtva figyeli a színpadot, melyről, mintha egy fekete lyuk lebegne a közepén, egyetlen fotonnyi fény sem indul a közönség felé. A tömeg öntudatlanul mozdul, mindenki tétován lép a sötétség irányába. Az első sor, ha lehet, még jobban a kordonnak feszül, de a tágra nyitott szemű, révedt tekintetű rajongók nem érzékelik a nyomást.

Az első hang mintha nem is a mélynyomókból jönne. Mintha az emberek mellkasából szólna, vagy magából a földből, tompa, ősi dobbanás, alig egy másodperc múlva követi a második, a harmadik.

Glen Echo a színpad közepén áll, láthatatlanul, mint egy valódi mágus. Nyakában nyolchúros elektromos gitárja, szeme lehunyva, jobb keze a keverőpulton pihen, csupán a mutatóujja mozdul pár millimétert, ahogy adja a ritmust.

Most tényleg egy ütemre ver tízezernyi szív.

Egyetlenegy véti csak el. Duplát üt minden taktusra.

Valakinek először jut eszébe, hogy meghalhat.

Glen Echo elindítja a loopot, aztán játszani kezd. Az első szekvenciát áhítatos csendben hallgatja mindenki, aztán a második kezdetén felgyulladnak a reflektorok, és tizenkétezer torokból szakad ki a sikoly.

Csak egyvalaki marad néma. Valaki, akit elvakítanak a deszkák között behasító színes sugarak. De egy pillantás múlva újra érzékeli az őt körülvevő homályos teret. Mögötte tízméternyire a tömeg. Előtte tíz méterre: a szabadság.

A sötétben a kiszámíthatatlan fenyegetés.

Bal oldalon mintha mozdulna valami. Illetve valaki.

Elernyeszti az izmait, aztán a zsebébe csúsztatja a kezét.

Nem fogja megkönnyíteni a rohadék dolgát.

41
(július 19., péntek, dél körül)

– Kér valaki kávét?

Pataki Ádám türelmetlenül szólt ki az InTime magánnyomozó iroda teakonyhájából.

Nemsokára indulnia kell. A felesége félórája telefonált, hogy nem ér oda Samuért a Komjádiba. Pataki már kezdte volna a szokásos vitát: képtelen volt megérteni, miért kell egy tizenkét éves gyereket kocsival hurcolni a napközis úszótáborba meg vissza, amikor negyedóra alatt hazavillamosozhatna, de Évi hangja a szokásosnál is elgyötörtebb volt. A nyomozó nem akadékoskodott hát. Megígérte, hogy időben ott lesz a gyerekért, aztán megpróbált rákérdezni, jutottak-e aznap valamire.

De a felesége letette a telefont. Azt mondta, várják a vizsgálóban.

Pataki sóhajtva visszatért a „pesthidegkúti kettős gyilkosság” nyomozati anyagához. Összeállította az ügyfélnek küldendő iratokat, még egyszer átnézte a bizonyító erejű fotókat, de mielőtt elküldte volna a dokumentumokat, nekiállt, hogy főzzön egy délutáni kávét.

Talán azzal kicsit csillapítani tudja az aggodalmait.

Évi problémái tavasszal kezdődtek, aznap, amikor elhatározta, hogy felmond az iskolában. Egy ideig viccelődtek is, isten nem ver bottal, így jár minden pályaelhagyó, de amikor a nő már dupla Quarelinnel indította a napot, Pataki aggódni kezdett. Aztán néhány hét múlva elmúltak Évi fájdalmai, hogy nyár közepén kétszeres erővel térjenek vissza.

Az egykori százados gyűlölte a protekciót. A származása és az adottságai miatt a rendőrségen soha nem őt támogatták a megfelelő pozíciókban ülő hatalmasok – hiszen ki akarta volna egyengetni egy olyan cigány gyerek karrierjét, aki épp csak megütötte a testület által megkövetelt százhatvanöt centis magasságot? Ebben a helyzetben viszont kapóra jött, hogy az InTime Solutions Kft. másik alapító tagja, az utóbbi évek leghíresebb budapesti sorozatgyilkosát leleplező egykori ügyész, dr. Szabó Ágota legjobb barátnője országos hírű kézsebész, remek kapcsolati tőkével. Zsófi be tudta protezsálni Pataki feleségét egy fejfájásklinikára, ahol az utóbbi hétben háromszor is megvizsgálták, órákon keresztül – egyelőre eredmény nélkül.

Pataki el sem tudta képzelni, hogy csinálták volna végig ezt a hónapot, ha nem lépett volna ki a rendőrségtől.

Alig egy éve, néhány hónappal a Rajzoló Gyilkos lekapcsolása után és a sokadik személyzeti konfliktus közepén felállt az íróasztala mellől, és kisétált a Teve utcai főkapitányságról. Mindannak ellenére, hogy az aktuális belviszályból jobb pozícióban jöhetett volna ki, mint amilyenben belekeveredett. Végérvényesen hazavághatta volna Csoknyai karrierjét is. Elérhette volna mindazt, amiért húsz éve küzdött, és újra bebizonyíthatta volna a sok ostoba seggfejnek, hogy rossz lóra tesz, aki vele szórakozik.

Ehelyett összeállt Szabó Ágotával, és pár hét alatt megalapították az InTime Solutions magánnyomozó irodát, majd maguk mellé vették Kádárné Szilvit, a budapesti főkapitányság egyik sajtósát – akinek a Teve utcában inkább díjazták dekoratív megjelenését, mint stilisztikai vagy zsurnalisztikai bravúrjait, és akiről senki nem tudta, hogy álnéven meglehetősen népszerű romantikus bűnügyi regények szerzője – és a Vincze & Vincze egykori jogászgyakornokát, Ritát.

És ezt a döntését azóta sem bánta meg. Már ha az anyagi szempontokat nem veszi figyelembe.

Az apai hagyaték rá eső része – melyet az öccse, ha már az öreg zenei tehetségét osztatlanul megörökölte, nagyvonalúan kifizetett neki – egy új ingatlan vásárlásához kevés volt, a magánnyomozó iroda beindítására viszont elegendőnek tűnt. Az pedig, hogy az energiáit nem kell értelmetlen küzdelmekre fordítania, hihetetlen felüdülés volt Pataki számára, még akkor is, ha időnként hiányzott neki a kapitányság vibráló légköre.

De ezen a júliusi péntek délutánon tudta volna értékelni, ha valaki válaszra méltatja.

Ám a két kolléganője meg sem hallotta a kérdést.

Ez Gotánál érthető volt: az egykori ügyésznő jókora fejhallgatóval zárta el magát a külvilágtól, hogy teljes figyelmét a Szentesi és Társa Kft. utóbbi öt évben közzétett pénzügyi jelentéseinek szentelhesse, Szilvi viszont látszólag semmit sem csinált. Három perce ugyanabban a megfeszült, kicsit bizarr testhelyzetben bámulta a monitort. Halvány rózsaszínre manikűrözött ujjait a billentyűzet felett tartotta, fejét enyhén félrebillentette, szinte tökéletesen szimmetrikus arca pedig fájdalmas grimaszba torzult.

Patakit az első hetekben bosszantotta, amikor rajtakapta az irodavezetőjét, hogy egy bizonyos Adèle Huntington bőrébe képzeli magát, aki kitalált, irracionálisan bonyolult bűntényeket old meg olyan módszerekkel, amilyenektől egy szakmabeli minimum sikítófrászt kapna, de pár hét alatt rájött, hogy a nő úgy is képes menedzselni a cég ügyes-bajos dolgait – beleértve a teljes könyvelést és az online marketinget –, hogy a munkaideje jelentős részében révetegen bámulja a kéziratát, vagy a hajtincsét tekergetve lapozgatja a szinonimaszótárat. Sőt, az adminisztráción kívül egyszerűbb operatív feladatokat is rá lehetett bízni, legalábbis olyanokat, amelyek során nem kapuzárási pánikkal küzdő topmenedzserek házastársi hűtlenségéről kellett bizonyítékokat gyűjteni népszerű szórakozóhelyeken. Bár ezzel is megpróbálkoztak, de mindkét esetben épp Szilvit próbálta felszedni a megfigyelt célszemély. A megbízásokat ilyeténképp – ha nem is a megbízó feleségek megelégedésére – gyorsan és egyszerűen letudták, de Szilvi annyira gyűlölte ezeket a melókat, hogy Pataki megszánta őt, és többé nem erőltette a terepmunkát.

Rita úgyis örömmel vállalt be minden rizikósabb dolgot.

Pataki a három nő között időnként úgy érezte magát, mint a titokzatos Charlie a múlt századi sorozatból. Amikor először ült le velük az irodában, voltak kétségei, hogy a megfelelő emberekkel vág-e bele élete vállalkozásába. Gota ugyan igazi nagyágyúnak számított, sem a képességeit, sem a tapasztalatait nem kérdőjelezte meg senki a szakmában, ám Szilviről, a Rajzoló ügyében nyújtott teljesítménye ellenére, mindenki úgy gondolta, hogy ugyanúgy csak Csoknyai bosszantása miatt kapta meg az irodavezetői széket, ahogy anno a pozícióját a százados különleges egységében. Pataki hamar belefáradt, hogy Szilvi látható erősségein túli képességeit bizonygassa az idiótáknak, belement hát a poénkodásba, de egyre kényszeredettebben nevetett az InTime intim titkaira utaló vicceken.

Pedig nemcsak Szilvi, hanem Rita miatt is kapta rendesen a megjegyzéseket.

Ráadásul Pataki kezdetben maga sem volt meggyőződve arról, hogy jó ötlet Gota egykori asszisztensét bevenni a csapatba, bár már az első találkozásukkor feltűnt neki a lány éles esze, a szabályokhoz való laza viszonya, és az, hogy mennyire gyűlöli a hülye jogászkodást. Pedig Rita még a PTK és a BTK aktuális változtatásaiból is naprakész volt, és az éjszakai műszakok sem voltak ellenére, akkor sem, ha öregedő üzletemberekkel kellett flörtölnie a gyanakvó feleségek megbízásából, és akkor sem, ha félbehagyott építkezésekre kellett beosonnia, hogy bizonyítékokat gyűjtsön az átvert alvállalkozóknak.

Pataki mégis jobban szerette volna a bűnügyi technikus Gyulai Domonkost vagy az informatikusgurut, Gajdos Pistit elcsábítani a jardtól. Ám ahhoz, hogy ők ketten az InTime alkalmazottjaként dolgozhassanak, újabb többmilliós befektetésre lett volna szükség. Erre viszont még úgy sem volt lehetősége, hogy Évi remek formában lévő nyolcvanhét éves nagynénje váratlanul idősek otthonába vonult, és rájuk hagyta földszinti, frissen felújított, irodának ideális lakását a Bajza és az Aradi utca sarkán. Csak a koloniál berendezést kellett irodabútorokra cserélni. Az ülőgarnitúrát és a növényeket megtartották, egész barátságos sarkot sikerült így kialakítaniuk, hogy a kisebb szoba tárgyalójánál oldottabb körülmények között is beszélgethessenek az ügyfelekkel. De saját, önálló labor berendezésére még a nagynéni örökségével sem volt esélyük.

Domához és Pistihez végül is bármikor fordulhattak, hogy némi plusz fejében munkaidő után utánanézzenek ennek-annak, vagy elvégezzenek pár vizsgálatot a „cég” költségén.

Pataki tehát, Gota unszolására, adott egy esélyt Ritának.

Az InTime Solutions így négy munkatárssal próbált kihasítani magának egy szeletet a magánnyomozó irodákra váró megrendelések nem is olyan nagy, és nem is olyan ízletes tortájából.

A főkapitányság pörgése, a kiemelt bűnügyek okozta folyamatos stressz és az állandó hatalmi harcok után szokatlan volt Patakinak az iroda nyugalma. Gota, Szilvi és Rita nagyvonalúan hagyta neki, hogy időnként főnökösködjön, elnézték, ha néha túlzásokba esett, és nem tettek megjegyzést akkor sem, ha a férfi, mint a mai napon is, pár órával előbb lelépett az irodából. Pataki az első pár hónapban mégis érthetetlenül feszengett, mintha valami állandó hiányérzettel küzdött volna. Lassan jött csak rá, hogy éppen azokat a dolgokat hiányolja, amelyekből elege lett a rendőrségnél töltött évtizedek alatt: most a kollégái a rangja helyett az eszét tisztelik, nem súgnak össze a háta mögött pár árnyalattal sötétebb bőrére, híres prímás apjára vagy csak úgy általában a származására utalva, és a termetével sem viccelődik senki. Pedig a három, bármiféle skálán gyönyörűnek számító nő között még feltűnőbbek voltak látványos genetikai hendikepjei.

Tavaly a rendőrségen senki nem értette Pataki döntését, és Csoknyain kívül kevesen örültek őszintén neki. A százados meg sem próbált értelmes indokot adni a feletteseinek, rögtönzött valamit kiégésről, családi okokról meg életközépi válságról, és a búcsúünnepségen biztosított mindenkit, hogy élete legcsodálatosabb szakaszát köszönheti nekik. Aztán elnéző mosollyal figyelte a kollégáit, akik fogadásokat kötöttek, hogy két hónap vagy fél év múlva fogja szűkölve visszakönyörögni magát, és meg sem próbált ellentmondani azoknak, akik azt bizonygatták, hogy folyamatos stressz nélkül meg fog halni. Főleg azért nem tiltakozott, mert alapjában véve ő maga sem hitt a BRFK-n kívüli valóság létezésében.

Bár az InTime Solutions irodája messze volt attól, hogy rentábilisnek számítson, annyi megbízásuk mindig akadt, hogy kitermeljék az aktuális havi adókat, kifizessék a hitelrészleteket, és néha felbéreljék Domát vagy Pistit, hogy a rendőrség eszközparkját vagy a saját cuccaikat használva megszakértsenek egy-egy ügyet. A befektetett apai örökség megtérülésének esélye egyre tolódott, úgy látszott, az örökkévalóságig, pedig a rosszabb hónapokban Gota fel sem vette a teljes fizetését.

Szilvi minden nullszaldós negyedév végén megkönnyebbült, és reménykedett, hogy túl vannak a nehezén; Rita azzal poénkodott, hogy ha bedől a cég, feleségül veteti magát valamelyik lebuktatott milliomossal; Gota pedig olyanokat mondott, hogy a befektetett munka előbb-utóbb meghozza a gyümölcsét, és ettől a saját nagymamájának érezte magát.

Pataki előtt tapintatosan kerülték a csőd szó használatát, de mindannyian tudták, hogy jól jönne már egy igazán zsíros megbízatás.

Szabó Ágota az első pillanattól Pataki mellett állt. Amikor a százados, nem sokkal az első közös nyomozásuk lezárása után felvetette, hogy mire készül, csak annyit mondott, hogy a csúcson kell abbahagyni, elkaptuk a Rajzolót, ennél többet magyar detektív mostanában úgysem ér el. A sorozatgyilkos utáni hajsza közben derült ki, hogy remekül kiegészítik egymást a munkában, több évtizedes barátságuk pedig garanciát jelentett a hosszú távú együttműködésre, tehát a nő az első pillanattól egyértelművé tette, hogy becsatlakozik Pataki magánnyomozói irodájába. Főleg, mert a kapcsolatukból hiányzott minden szexuális vonzalom.

Rita szerint két egymás mellé hajított homokzsák között is több volt a kémia.

Az InTime alapítói hevesen tiltakoztak ez ellen, és időnként demonstratívan bókoltak egymásnak, de a levegő csak akkor izzott közöttük, ha valamilyen problémát kellett megoldaniuk. Egyedül a névválasztáson különböztek össze: Gota ragaszkodott volna az elegáns dr. Szabó és Patakihoz, és napokig alig szólt Szilvihez és Ritához, miután azok a főnököt támogatva az erőltetetten szellemeskedő InTime Solutionsra szavaztak.

Most viszont senkinek a támogatását nem érezte Pataki.

– Kislányok, kér valaki esetleg egy kávét? – ismételte meg kicsit hangosabban.

– Én már ittam, de Gota biztos kér majd, mielőtt elindul – válaszolt Szilvi.

Sem a testtartása, sem az arckifejezése nem változott, mintha csupán a szellemi erőforrásainak minimális részét lenne hajlandó a főnöke hülye problémáira fordítani. Aztán váratlanul kiszakadt belőle egy sóhaj, villámgyorsan begépelt néhány karaktert, nyomott egy entert, és angyali mosollyal felnézett Ádámra.

– Neked van még valami mára?

– Még elküldöm a pesthidegkúti kettős gyilkosság nyomozati anyagát a tisztelt megrendelőnek, mielőtt lelépek – gúnyolódott a férfi.

– Utálom, amikor ilyen vagy – jelentette ki Szilvi. – Garadnai bácsinak sokat jelentett a két papagáj, és amit a szomszéd gyerek csinált, az nettó állatkínzás.

– Mindenesetre most feljelentheti. Egy jó ügyvéd, néhány év pereskedés, és a srác kap pár hónap felfüggesztettet. Az InTime Solutions jól végezte dolgát, a gonosz ismét elnyeri a méltó büntetését. Kiszámlázunk hatszázezer forintot, mindenki nyer. Gusztika és Csincsi megbékélve csiripel a papagájmennyországban. Én meg, ha minden jól megy, be tudok vásárolni, és odaérek Samuért az uszodába. Rita még kint van?

– A Hidas-ügyön dolgozik. Tihanyban.

– Szerencsétlen Hidas. Ha tudná, hogy…

– Megérdemli. Az InTime Solutions jól végzi a dolgát, ugyebár. Mindenesetre Rita már nem jön be, de a hétvégi telefonügyeletet bevállalta.

– Remek – bólogatott Pataki. – Marad valaki az irodában zárásig?

– Gota nemsokára indul, de én össze akarom rakni ezt a fejezetet – nézett a monitorra Szilvi. – Szóval maradok hatig. Minimum. Bár nem hiszem, hogy valaki péntek délután esne be bejelentkezés nélkül.

– Legalább nem zavarnak az alkotásban – gúnyolódott Pataki. – De ha már maradsz, két képzeletbeli gyilkosság között elküldenéd a szegény Garadnai bácsinak az anyagot? Néhány kedves mondat kíséretében. Az neked jól megy. És ne felejtsd el emlékeztetni a fizetési határidőre!

– Meglesz – bólintott Szilvi, mintha észre sem vette volna a piszkálódást. – De ennyi melóhoz már kell egy kávé.

Pataki visszalépett a szűkös konyhába.

– Az utóbbi egy évben több kávét főztem, mint az azelőtti negyvennyolcban összesen –  morgott maga elé félig neheztelve. Nem hitte volna, hogy rá marad ez a feladat. Az iroda indulásakor többször elmondta, hogy nyitott, modern munkahelyet szeretne, ahol nyoma sincs a rendőrség avítt szellemiségének, és tényleg komolyan gondolta a dolgot. De mikor rájött, hogy Szilvinek és Ritának esze ágában sincs a megszokott szabályok szerint játszani a „bölcs nyomozók – ostobácska asszisztensek” felállást, megrémült. Meg is említette Gotának, hogy több tiszteletre számított a lányoktól, de az csak kinevette. Ha a pozíciód miatt vársz tiszteletet, menj vissza a Teve utcába, mondta neki. Pataki két napig sértődötten forgatta magában a megjegyzést, aztán belátta, hogy a társának, bosszantó szokása szerint, megint igaza van.

És arra is rájött, hogy kávét főzni megnyugtató, szinte meditatív tevékenység, azonnal élvezhető eredménnyel, amivel könnyedén kiválthatja embertársai őszinte elismerését.

Bekanalazta a szűrőbe a sötétbarna, keserédes illatú port, aztán ellenőrizte a vízmennyiséget a gépben, és visszament az irodába. Végignézett a birodalmán: a visszafogottan minimalista, összeillő irattartó szekrények, a négy íróasztal, a whiteboard – amit alig használtak, de Szilvi szerint egy magánnyomozó iroda alapvető kelléke – profizmust sugalltak, a növények és az iroda legvilágosabb sarkába állított ülőgarnitúra pedig stabilitásról árulkodott. Pataki, mintegy mellékesen még megkérdezte:

– Szerinted jó ötlet, hogy Gota odamegy?

– Jó ötlet?! Nézz rá, reggel óta szétveti az ideg – komorult el Szilvi. – De ismered Gotát. Megígérte Zsófinak, tehát betartja, pedig tudja, hogy…

– Az a szerencsétlen Doki nem csak egy random egykori osztálytárs – mentegetőzött Gota helyett Pataki. – Ott volt Rókabércen.

– Ahol minden kezdődött? – kérdezte óvatosan Szilvi. Nem remélte, hogy épp ezen a péntek délutánon sikerül kihúznia valamit Patakiból Gota múltjának erről a fontos, ám soha ki nem beszélt részleteiről, de egy próbát megért a dolog. Biztos volt benne, hogy Pataki, Gota néhai férjének barátjaként és huszonöt év ismeretség után, jóval többet tud az idióta nevű vadászházban évekkel korábban történt hármas – vagy négyes? – gyilkosságról, mint amennyit bárkinek elmondott.

– Aha… Utána elmenekült a világ másik felére, nem is tudom, hol történt a baleset, Chilében vagy Argentínában?

Patakinak eszében sem volt megosztani bármilyen új információt. Szilvi tudta, hogy teljesen felesleges tovább puhatolóznia: ma sem fogja megismerni a rejtélyes ügy részleteit, ma sem fogja megtudni, mi vezetett ahhoz, hogy dr. Szabó Ágota egy fél évtizedre hátat fordítson a bűnüldözésnek meg az igazságszolgáltatásnak, és egy szürke közjegyzői irodába meneküljön az emlékei elől. Szóval nem feszegette tovább a dolgot.

– Valahol a kettő között, a határvidéken – válaszolt szenvtelenül Szilvi. Aztán eszébe jutott a kolléganője egyik elejtett megjegyzése, és úgy gondolta, tesz még egy próbát. – De Gota szerint nem is biztos, hogy baleset volt.

– Hát, én sem lennék meglepve, ha kinyírta volna magát szegény ördög – sóhajtott a férfi, de esze ágában sem volt többet mondani.

Közben lefőtt a kávé. Pataki visszament a konyhába, szétosztotta a dupla adagot, az egyik bögrét felöntötte tejjel, és lerakta a saját íróasztalára. A feketét Szilvi notebookja mellé tette: a nő közben visszamerült Adèle Huntington világába, és csak bólintott köszönetképpen. Pataki leült a gépéhez, életre keltette a monitort, és nekilátott, hogy a hétvége előtt még egyszer átnézze az InTime folyamatban lévő ügyeit. Nem állunk rosszul, gondolta, de azért jó volna valami komoly megbízás. Valami, amin nemcsak keresni lehet, de egy kis izgalmat is ad.

Még mielőtt ő maga vagy a kedvenc kollégája, aki az ablakkal szembefordított íróasztalnál épp az utolsó simításokat végzi egy felvásárlásra váró középvállalkozás teljes körű átvilágításán, halálra unja magát.

40

Pataki nem sokkal fél egy előtt távozott az irodából.

Gota csak annyi időre vette le a fejhallgatóját, amíg jó hétvégét kívánt neki, aztán visszafordult a Szentesi és Társa kimutatásaihoz. Szilvi megpróbálta kihasználni az alkalmat, és megkérdezte, van-e kedve indulás előtt kajálni egyet a közösségi kávézóban, ahova néha beültek egy menüre, de mire belekezdett volna a mondatba, Gota újra elbarikádozta magát.

Tiszta hülye, gondolta Szilvi. Egy hete ezen parázik, egy hete magyarázzuk neki, hogy simán kihagyhatja az egészet, de csak azt hajtogatja, hogy mindenki ott lesz, és ezt mi nem értjük. És igaza van. Tényleg nem értjük. És ha a pszichológusa képtelen volt meggyőzni, nekem sem fog sikerülni. Szóval inkább elküldöm a nyomozati anyagot Garadnai bácsinak, és felajánlok neki egy kedvezményes konzultációs időpontot, szegényke úgysem fog kiigazodni a doksik között. Nekünk meg jól fog jönni a plusz ötvenezer forint.

A következő órában csak a két számítógép billentyűzetének kattogása zavarta meg az InTime irodájának csendjét, meg néha egy-egy zúzós szám fejhallgatóból kiszűrődő ritmusa. Szilvi átsandított a kolléganőjére. Gota arca fegyelmezett volt, és eltökélt, mintha csak egy szokásosnál nehezebb feladattal küzdene, de a jobb kezével úgy szorította az egeret, hogy kifehéredtek az ujjai.

Szilvi sóhajtva ellenőrizte a telefonján az időt. Tizenhárom huszonhat. Zsófi kettőre jön. Még fél óra a lőporos hordó tetején, szikrázó csillagszóróval a kezében.

De végül nem kellett olyan sokat várnia. Negyvenkor Gota véglegesítette a Szentesi és Társa Kft. pénzügyi helyzetéről összeállított dokumentumot, elküldte a megrendelőnek, kikapcsolta az Offspring lejátszási listát, levette a fejhallgatót, becsukta a notebookját, és szólt Szilvinek, hogy készítheti a számlát. Majd szó nélkül bevonult az öltözőnek is használt fürdőszobába.

Tíz perc múlva jött ki, szolidan kisminkelve, a temetésekre rendszeresített kis fekete ruhájában.

– Akkor én most indulok – állt meg Szilvi íróasztala és a kanapé között.

– Figyelj, tudod, hogy… – kezdte Szilvi, de Gota egy intéssel elhallgattatta.

– Tudom. De muszáj odamennem. Mindenkinek muszáj. Érted… szembe kell ezzel nézni, meg ilyenek. Persze lehet, hogy ez az egész hülyeség – leült a kanapéra, és lesöpört a ruhájáról egy nem létező szöszt. – De talán, ha eltemetjük azt a szerencsétlent, vagy legalábbis azt, amit hazahoztak belőle, tényleg elfelejthetjük az egészet.

– Ezt te sem hiszed.

– Persze hogy nem. De Zsófi meg van győződve róla. És Zsófinak igaza szokott lenni az ilyenekben. Egyébként is, Doktorovics néni jelzálogot vett fel a lakásra, csak hogy hazahozathassa a fia hamvait… és huszonöt főre rendelt hidegtálat. Szóval kimegyek, és sétálok kicsit, amíg Zsófi ideér.

Szilvi szeretett volna mondani valami biztatót, de Gota már elindult. Szilvi esetlenül követte, Gota meg elvette a hátizsákját az előszobai fogasról, aztán kinyitotta az ajtót.

Az ajtóban egy ismeretlen férfi állt. Épp kopogni készült.

Egy másodpercig meglepetten nézték egymást, aztán Gota észbe kapott.

– Segíthetek?

– Bocs, próbáltam a kaputelefont, de nem működött, aztán egy lakó beengedett – kezdte a férfi. – Ez az InTime nyomozóiroda? Portéka Sándor vagyok, és Szabó Ágotát keresem. Dr. Szabó Ágotát.

Portéka jelentőségteljesen megnyomta a „doktor” szót, mintha fél tucat Szabó Ágota állná körbe, és ki szeretné választani közülük az egyetlen megfelelőt.

– Dr. Szabó – nyújtotta a kezét Gota, gúnyosan túlhangsúlyozva a titulust. – De sajnos épp indulok. A kolléganőm viszont szívesen segít.

A férfi végigmérte Szilvit. A látvány kedvére való volt, de visszafordult Gotához.

– Mindenképpen önnel kell beszélnem. Értse meg, nagyon fontos az ügy.

Az iroda hűvösében Gota és Szilvi megfeledkeztek a júliusi kánikula kínjáról. A férfi viszont szenvedett tőle: erősen kopaszodó, borotvált tarkóján borsónyi izzadságcseppek gyöngyöztek, elegáns, rövid ujjú ingén átütött a verejték. Kicsit lihegett, mintha futott volna. Legalább tizenöt centivel magasodott a két nő fölé, de mackós alkata ellenére nem volt elhízott, és bár jócskán az ötvenes évei végén járhatott, nem tűnt lestrapáltnak.

Kétségbeesettnek annál inkább.

Gota, ha nem lett volna elfoglalva a saját nyomorával, biztosan megsajnálja.

– Nézze, hozzánk mindenki nagyon fontos üggyel jön… Fáradjon be, és mesélje el a problémáját a hölgynek! Kádárné Pósa Szilvia.

Szilvi próbált kompetensen mosolyogni a férfira, de az csak a fejét rázta, mintha valaki egy műanyag Eiffel-tornyot akarna rásózni a Diadalív alatt.

– Nekünk csak magát ajánlották – ellenkezett.

– Elmondaná esetleg, hogy ki volt az ajánló? – kérdezte Szilvi.

Szívesen volt másodhegedűs Gota mögött, de utálta, ha levegőnek nézik.

– Az üzlettársam… ismerőse – nyögte a férfi.

Gota úgy döntött, még mindig jobb egy szerelmi drámát vagy egy kétes üzleti ügyet hallgatni, mint Zsófiékra várva fel-alá sétálni a katlanmeleg Aradi utcában.

– Az a szerencséje, hogy van még egy kis időm – magyarázta. Betessékelte a férfit a hűvös és félhomályos folyosóra. – Öt percet kap, hogy elmondja, mit akar, aztán én elutazom Kaposvárra, útközben konzultálok a társammal, és hétfőig eldöntjük, hogy vállaljuk-e az ügyet.

– Nézze, az van, hogy nem mondhatom el itt és most – kínlódott a férfi.

– Hogyan? Az előbb még ragaszkodott hozzá, hogy beszélhessen velem. – Gota tényleg kezdte elveszteni a türelmét.

– El kell vinnem önt… valahova, ahol megmutathatjuk, miről van szó.

– Ugye nem gondolja, hogy Szabó doktor besétál egy ilyen ostoba csapdába? – csattant fel Szilvi.

– Mondja meg az üzlettársának, hogy az InTime nem érdeklődik a megbízásuk iránt – mondta Gota. – Jöjjön, kikísérem, úgyis indulok!

– Kérem, kérem! – A férfi komolyan kétségbeesett. – Százmilliók és emberéletek forognak kockán.

– Ebben az esetben egyértelműen a rendőrséghez kell fordulniuk – mondta hidegen Szilvi.

– Az lehetetlen. Az mindennek a végét jelentené. Tudom, hogy bizarr ez az egész, de nem kockáztathatunk. Kérem, jöjjenek velem! Jöjjenek mindketten. Szorít az idő, higgyék el, hogy ha nem lenne életbe vágó, nem rángatnám magukat ki egészen… ha megtudják, miről van szó, megértik, miért nem beszélhettem róla, és miért nem fordulhatunk a rendőrséghez.

– Igazán sajnálom – sóhajtott Gota, de az arckifejezése inkább mutatott érdektelenséget, mint részvétet.

– Az iroda számára fontos a jó hírnév, nem bonyolódhatunk kétes ügyletekbe – tette hozzá Szilvi. – Ha azt sem mondja meg, ki ajánlott minket, nem tudunk segíteni.

– Várszegi Flóra… Azt mondta, dr. Szabó derítette ki, hogy… tudják, mire gondolok.

Gota és Szilvi önkéntelenül összenéztek. Várszegi Flóra említése kellemetlen emlékeket ébresztett bennük. Gota képtelen volt eldönteni, hogy Portéka Sándor végső kétségbeesésében bökte-e ki a nevét, vagy rutinos játékosként eleve úgy tervezett, hogy ennek sem ő, sem Szilvi nem tud majd ellenállni. De akárhogy is volt, a férfi jól taktikázott.

Mindkét nő tudta a másikról, hogy az ő adrenalinszintje is az egekbe szökött, amint szóba került a Rajzoló sorozatgyilkos ügye. És azt is tudták, hogy egy ekkora kísértésnek egyikük sem tud ellenállni.

– Jöjjön beljebb! – szólalt meg végül Gota. – El kell intéznem egy telefont, a kolléganőm összeszedi a holmiját, és akár indulhatunk is.

Negyedórával később már Szilvi kocsijában robogtak.

– Legalább írj egy üzenetet Ádámnak!

Szilvi hangja harmadszorra már türelmetlennek hangzott. Az apró Peugeot ugyanúgy tele volt könyvekkel, mint amikor Gotával Pestlőrincre mentek, hogy sokadszorra is kikérdezzék a Rajzoló első áldozatának élettársát, de fürgén követte Portéka Sándor BMW-jét a külső Váci úton.

– Egyelőre azt sem tudjuk, hova megyünk – ellenkezett Gota.

– Akkor főleg hülyeség bemenni bárhova is anélkül, hogy értesítenénk valakit.

– Még nem mentünk be sehova. Megértem, ha félsz, de…

– Nem félek – vágott közbe Szilvi. – Csak követünk egy vadidegent egy ismeretlen helyre, azok után, hogy Várszegi Flórára hivatkozik. Nekem úgy tűnt, pontosan tudta, mivel tud megfogni minket.

– Lehet, hogy nem taktikázott.

– Te egy kicsit sem aggódsz?

– Egyelőre csak megkönnyebbültem, hogy az univerzum intézett egy megfelelő kifogást, és nem kell elmennem a Doki temetésére – magyarázta Gota, aztán elővette a telefonját, és rákeresett a férfi nevére. – Már tudom, hova megyünk. Ez a faszi a Crystal Beach gazdasági vezetője.