AMTAK E-KÖNYVEK

KARINTHY FRIGYES

Zöngék és zörejek
Cikkek 1930-1931

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-54-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Karinthy Frigyes

Zöngék és zörejek
Cikkek 1930-1931

Tartalom

Karinthy Frigyes

Zöngék és zörejek Cikkek 1930-1931

NYÍREGYHÁZA, HOLLÓ, VONATKÉSÉS

KILENCÉVES KISFIÚ 1930-BAN

AZ ÖTÖDIK KERÉK

IRODALOMPOLITIKA

KÉT SZEREPLŐ A SZÍNPADON

GÁZÁLARC ÉS EZER FONT STERLING

NE BONCOLJÁTOK FEL

RÖGTÖNZÉS

NEM MEGYEK EL INDIÁBA

NÉMETEK ÉS NŐK

REHABILITÁLT ASSZONYOK

PÉNZT VAGY ÉLETET

WAGNER ÉS HANGOSFILM

FELFEDEZTEM A LEGNAGYOBB MAGYAR KÖLTŐT

A VÍZBE UGRÓ MŰVÉSZBECSÜLET

FEJ VAGY ÍRÁS

AZ ÉGŐ SZIGET

BURGONYABÉL ÉS REPÜLŐGÉP

ANDRÁS, MIKLÓS, HELÉN

A BUKOTT SZERZŐ

TEMETÉSEM

BRÓDY SÁNDOR

DÜSSELDORF

MEGBOROTVÁLT A DÁN KIRÁLYFI

SHAKESPEARE A BÉKEBÍRÓ ELŐTT

KIRÁLYOK

GYORSASÁG, NEM BOSZORKÁNYSÁG

SZÖRNYSZÜLÖTT ÉS ÜBERMENSCH

A BALATON FELFEDEZÉSE

EZEN ÜZLET FELOSZLIK

NÉPEK ÖRÖME

HALOTT AZ ORSZÁGÚTON

KÁRTYAJÁTÉK, AMIN CSAK NYERNI LEHET

REGGELI POSTA

MR. DODSWORTH ÉS STRINDBERG

MÉG EGYSZER DODSWORTH ÉS FRAN

HÖLGYEIM ÉS URAIM - ÍME, AZ EMBER!

"MELÓ" ÉS "MŰVÉSZET"

IMPRESSZIONISTA FÉNYKÉPÉSZET

PALEOLIT

NÉPSZERŰTLEN GONDOLAT

GÁZ ÉS ELLENGÁZ

VISSZHANG

"MENJ ÉS ADD EL MAGAD?"

KIALVÓ ŐRTÜZEK

BRAVÓ, SHAW, ÚGY VAN, EINSTEIN!

SZAKÉRTELEM

J'ACCUSE... DREYFUS BŰNÖS!

NEM ÉREK RÁ

ÉRZELMEK ÉS SZABÁLYOK

DOLGOK KÖZÖTT

HAMLET, DÁN KIRÁLYFI

JÁTÉK, AJÁNDÉK

A VERPELÉTI ÚTI CARMEN NYOMÁBAN

BACILUSOK ÉS BOGARAK

KRISHNAMURTI

GYILKOLÁS, AKASZTÁS, BARLANGLAKÓ KISFIÚ

AZ ÁTALAKÍTOTT SZÍNHÁZ

MIKI

BOGARAK

EGY ÚRHOZ, AKI MA ÖNGYILKOS LESZ

NÉVÚJÍTÁS

VEREKEDÉS

TÁVOLBALÁTÁS

ÉTELEK

IBOLYACSOKOR

MISS NEKEMTETSZIK

KALAUZ A KÖBÖN

HADIFOGLYOK

MEGYEK A ZEPPELINRE

MACSKA JÁTSZIK AZ EGÉRREL

ÉS MÉGIS ÓMEN A NÓMEN!

KARINTHY FRIGYES TUDÓSÍTÁSA A ZEPPELIN FEDÉLZETÉRŐL

REJTELMEK

ZÖNGÉK ÉS ZÖREJEK

A GÉP HAZUDIK

VAJÚDNAK A HEGYEK

POLGÁR, NE SZÉGYELLD MAGAD!

BUDAPESTI PAVILON

KARINTHY FRIGYES SÉTÁJA

HA EGY NAPIG MILLIÁRDOS LEHETNÉK

ÁLMODJ TOVÁBB A BORSÓN

PÁTERNOSZTER

HÁTRÁLVA A VILÁG KÖRÜL

SZAVAZZ RÁM, POLGÁRTÁRS!

UGYAN KÉREM, SZÍNHÁZI VÁLSÁG...

FREITOD

KARINTHY FRIGYES

ALFÖLD, NEGYVEN FOK

INFANTERISZT STIPA ÉS INFANTERISZT HUPA

GAZDAGOK ÉS SZEGÉNYEK

ÚJ TÖMLŐ, RÉGI LŐRE

HÁROM LITER BENZIN

DZSIPSZI

VILLAMOSGUILLOTINE ÉS EGYEBEK

NYARALÁSI TANÁCSADÓ

ANTAL ÉS TAMÁS

ÖKÖRSÜTÉS

FELOLVASÁS

AMERIKAI ZEPPELIN

FEKETE-FEHÉR - IGEN-NEM

SZÍNORGONA

"AHOL A KIS ÁRVÁK SÍRNAK..."

KORLÁTOLT LAPTERJEDELEM

ÖNARCKÉP

TANÁR ÚR, NEM KÉSZÜLTÉL

MAHÁBHÁRATA, VILÁGHULLÁM, ÜGYVÉDI KÖLTSÉG

A ZONGORA VÉDELMÉBEN

PÉNZBÍRSÁG

TEÁTRUM A "FEHÉR LÓ" FOGADÓBAN

IDOMÍTOTT VILÁG

AZ UTOLSÓ NAP UTOLSÓ LAPJA

Zöngék és zörejek 1932

SZILVESZTERI KIENGESZTELÉS

RÉMES ÁLOM 1932-RŐL

KÖLTŐETETÉS

HORMONOK

KÉTSZÁZEZER ALÁÍRÁS

"ESEMÉNYEK LOGIKÁJA"

MEGFEJTÉSE A JÖVŐ SZÁMBAN...

TÖRTÉNELEM

BŰVÉSZINAS

IRODALMI LAPOT ALAPÍTANAK

TIZENHÁROM HÓNAP MEG EGY NAP

ZSIDÓKÉRDÉS

NAP

FELJEGYZÉSEK

KIDNAP ME!

DISZNÓ ÁLLAPOT

ELÍRÁSOK

ANGOL NYELVMESTER

CÉLKITŰZÉSEK

EGYTŐL SZÁZIG...

ÍRÓK EGY RAKÁSON

"HOVÁ SIETSZ, LEÁNYKA?..."

"MAGÁNAK KÖNNYŰ, MAGA CSAK LEÜL..."

ÖRDÖGI SZÍNJÁTÉK

NÉMET ISKOLA

ÚJ BORDAL AMERIKÁNAK!

"JÓ DUMÁJA VAN"

TESTI FÁJDALOM

MUKI

MI MINDEN LEHETTEM VOLNA?

ELSŐ EMLÉK

VISSZAADTAM TOUTAIN-NEK A KÖLCSÖNT

KERTI ISKOLA

"AUTOUR DE NOTRE JARDIN..."

KIVÁGOM MAGAM

TESTI INZULTUS

SZENT ISTVÁN-NAPI VÁROSMUTOGATÓ

HAZAFELÉ AZ ÉJJELI MULATÓBÓL

AZ ÉN TANRENDEM

VÁLLALKOZÁSOK ÉS EMBEREK

OKOS BESZÉD

KOKTÉL

ITT A CU-CU!

HAMISKÁRTYÁSOK

ERKÖLCS, ÍZLÉS, SZEMÉREM... ÉS MÉG VALAMI

EGYOLDALÚ BESZÉLGETÉS

GOMBOSTŰT NYELT

AZ ÉLET ALBÉRLŐJE

Hölgyeim és Uraim

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

HÖLGYEIM ÉS URAIM,

"Halló, itt Az Est..."

MGHNGZ NLKL RS

FŐNYEREMÉNY

KERESZTREJTVÉNY A FALON

KALÓRIA

PHMEΣ ΠAPBAI

JÁR A BABA, JÁR...

GELLÉRTHEGY

OMNIBUS ODORANS FOETIDA

HANGOS HÍRADÓ

PROFIL

"TE VAGY A FÁJDALOM..."

ÖREGEM

TÚL LENNI RAJTA

CSALÁDI OTTHON, RÁDIÓ-ELŐFIZETŐKNEK

A KOLDUS KÁRTÉRÍTÉSE

VÉR

A RAVASZ KAPITÁNY

INFLUENZA

KIRÁLYFI

MÉG KELLEMETLENEBB

MINDENT LEHET AZ UTCÁN

A KŐSZÍVŰ EMBER

DÖMPING

ÚJ VILÁG

SZOBAKIRÁLYSÁG

SZTRATOSZFÉRA

VERKLISZÓ

HOOVER...

ÖRÖK HULLÁM...

INGUJJ, VAGYIS MELEG VAN

VÁLÁS

MI LESZ?

ÉRDEKTELEN

FANTÁZIA VAN BENNE

"HÁLA ISTENNEK, FÉRFIAK VAGYUNK!"

ÖTEZER CIKK

LETALÁLÁS

PLETYKA

FORGALOMEGYSZERŰSÍTÉS

ÁLLÍTVA KÉRDEZNI

RÉSZLETFÉNYKÉPEK

KARÁCSONY A POKOLBAN

OLIMPIÁSZ

BRÜNING

GÖMBÖS ÉS TEKERCS

MADÁRFIÓKA

A SIKER ÚTJÁN

LAPTALAN NAPOK

ISTEN FIZESSE MEG

RÁM VAN ÍRVA A NEVEM

TERMÉSZETRAJZ

"MINDEN CSEPPJE ARANYAT ÉR..."

"A ZENE ÁTHALLATSZIK..."

LA SÉANCE CONTINUE

BERLINI ÉDENKERT

KORSZERŰ FŐNYEREMÉNY

OLIMPIÁSZ

SZENZÁCIÓS KÖZGAZDASÁGI TALÁLMÁNYOM

CSENDLIGA

HŰSÉG

TEJ

BOR

YO-YO

NYELVTISZTÍTÁS

SÁLAT HORGOL

ALKALMAZOK

SZOBOR

NEGYVENEZER KÖLTŐ

KORSZELLEM

MESÉLEK A ZÖLD DISZNÓRÓL

SZÁLL A MADÁR

KA-RÁCSONY

Függelék

TAVASZI SZIMFÓNIA

OROSZLÁNKÖRMÖK

1916

Interjúk

SZÍNHÁZ

KARINTHY FRIGYES HÁRMAS JUBILEUMA

NYÍREGYHÁZA, HOLLÓ, VONATKÉSÉS

Útinapló

Már Pesten kezdődik a baj, utolsó percben érem utol az induló vonatot - freudista felfogás szerint gátlásom van Nyíregyházával szemben, öntudatlanul nem akarok menni.

Általában az ember nem akar menni sehová, ehhez nem kell freudizmus. A tehetetlen anyagot győzi le bennünk hit, akarat, vágy, kötelesség. A világra is sírva és ellenkezve érkezünk meg. Jobb állapotot hagyunk ott a rosszabb kedvéért?

Selten kommt was Besseres nach.

Hosszú az út, nyolckor, ahogy megérkezem, lehet öltözködni, borotválkozni, az előadás kezdődik. Baltazár püspök úr már a dobogón van, a keresztyén igazságról beszél, áhítattal fűtött hangja a református templomfalak tiszta képzetét idézi. A biblikus szavak közt megüti a fülem egy modern kifejezés: Pilátust "jóakaratú, ideges ember"-nek nevezi. Abban a pillanatban látom a figurát. Figyelmesen, összehúzott szemmel nézi a rejtelmes vádlottat, rokonszenves neki, csaknem atyai jóindulatot érez, minden erejét megfeszíti, hogy megértse, belelásson a keleti rejtelemnek e számára idegenszerű mélyébe - római barátaira gondol, a filozófusokra, akik türelemre és szerénységre tanították. Szeretné megmenteni, segítő kérdéseket tesz fel. Hiába, a vádlott nem védekezik s amikor erőlteti a dolgot, egy rövid, gyors szóval az "igazság"-ra hivatkozik. Pilátus meghökken - aztán reménytelenül legyint. "Micsoda az igazság?" - kérdi, de már nem is a vádlottól, inkább maga elé mondja a szavakat, megfordul, visszamegy székéhez, szórakozott fáradtság lepi meg. A vádlott kicsúszott támogató kezei közül, nem lehet segíteni rajta, a vádlott meg akar halni, ennyi az, amit világosan lát, a többi homály, köd, ideges vibrálás.

A dobogón jól érzem magam, holott sejtelmem sincs róla, hogy kezdjem, milyen hangot üssek meg. Mostani lelkiállapotomból sok mindenfélére telnék, a rikácsoló filippikától kezdve egészen az enyelgő csevegésig. A várakozóan feszült arcok mosolyra ingerelnek - biztatóan és barátságosan mosolygok a közönségre, mintha inkább én várnék tőlük valamit, valami megnyilatkozást, egy szót, amitől olyan egyszerűvé válna az egész, mint mikor két ember beszélget. Úgy látszik, megértették, anélkül, hogy egy szót szóltam volna, az ismeretlen arcokon felvillan a földgolyó nemzetközi jelbeszédének legáltalánosabb, legcsalhatatlanabb szava, az egyetlen bizonyos jel, hogy emberrel van dolgunk, a jel, amiből két ember akkor is felismeri egymást, állatok, növények és komor istenek közt, ha az egyik állatbőrbe bújt - felvillan a mosoly s közönség nevű, sokfejű embertársam szája, a két tenyér, összeverődik. Most már mindegy, miről beszélek, fő, hogy a harmónium sokféle billentyűi között leüthetem kedvenc billentyűmet: az úgynevezett voce umana-t.

Vacsoránál Péter tanár úr beszél Nyíregyházáról, miután meglepetve és örömmel konstatálom, hogy milyen szép, tiszta, világos város ez. Eszembe juttatja, hogy Jókai regényes világát, a Magyar Nábobot s a többieket, ez a környék inspirálta - duhaj vadászatok és büszke tivornyák emlékét idézi, a régi magyar arisztokrácia isteni önérzetének megannyi példáját. (Erről jut eszembe Hunyady Sándor kedves darabja, a Júliusi éjszaka furcsa, ízes cocktail, a naturalizmus fanyar ízei s a romantika tüzes pálinkájából: ezt az italt Bródy Sándor tudta csak így keverni - a fiú, hál' istennek, örökölte a receptet.)

Taliga. Specialitás ezen a vidéken, kétkerekű homokfutó, a római versenykocsikra emlékeztet. Ketten ha ülnek benne, a kocsisnak már csak lábaink előtt guggolva marad hely, de ebben olyan gyakorlata van, mint valami kínainak.

Szédítő iramban száguld velünk e légies jármű, a fagyott úton.

A kiserdőn át hajtunk, cél a tündéri Sóstó.

Téli erdő.

Elvarázsolt csodavilág, csupa üvegből.

Itt gnómok és törpék jártak, egy egész nemzedék, csupa ihletett ember, Leonardói és Cellinii a kristályüveg ötvösművészetének. Buranóban és Muranóban láttam csak valami halványan hasonlót, de messze elmaradt emögött. A fák, megannyi felfordított üvegcsillár, ezer, aprólékosan kidolgozott prizmájukkal, csengenek és bonganak - üvegmadarak ülnek az üvegágakra, üveglombok és levelek fantasztikus szövevénye csillog dermedten, s lent üvegből van a pázsit, és minden fűszálat külön művész készített remekbe.

Hazafelé, egy mellékösvényen, a szikrázó, jeges út fehérségében sötét folt.

Lovacskánk felhorkan, óriási, éjfekete holló teteme fekszik előtte keresztbe. Karma, csőre égnek mered - ünnepélyesen fekszik a fehér ravatalon.

A tél terítette le! Varjak keringenek körötte, hogy kivájják szemét.

Elmenőben lehajoltam és odasúgtam neki: "Sohasem!"

Tizenegykor délelőtt epikureusi kényelemmel helyezkedem el külön fülkémben, amit közvetlenül az étkezőkocsi mögött választottam. Remek programot csinálok a hatórás útra, élvezni fogom a technika áldásait. Kikészítem kedvenc könyvem, papírt, ceruzát - jól fogom érezni magam, egy órakor átsétálok a szomszédba, hallom, remek lesz az ebéd, utána egy kis szunyókálás, aztán rádió -, észre se veszem, mire megérkezünk, pompás dolog egy ilyen gyorsvonat.

Debrecenben egy kicsit leszállok, csak úgy, kalap-kabát nélkül, újságot venni, hogy az se hiányozzék.

Az állomás előtt eltréfálok egy szőke fürtű kisfiúval. Aztán előkelően kisétálok a peronra, hidegecske van, kezdek fázni, jó lesz már a meleg kupéban.

Gyanúsan üres a sín. Pardon - a pesti gyorsat hová tolták? A pesti gyors? Az kérem éppen most futott ki, ahon van, még látni a füstjét.

Itt állok, kalap és kabát nélkül, poggyász nélkül, hajadonfőtt, a téli tájon, az Alföld kellős közepén - egy pillanat alatt kicsöppenve a kultúra áldásaiból, magamra hagyva, téli erdő kopasz és meztelen farkasa.

Darabig a sín mellett szaladok, de a vonat nem áll meg.

Az állomás előtt kopott autó. Hová tetszik szaladni? Beugrom, már az ülésből kérdem: melyik a legközelebbi állomás? Hajdúszoboszló, harminc kilométer. Bravó, indulás, tíz pengő külön jutalom, ha utolérjük a gyorsvonatot.

Csodálkozna, aki így lát - a félig nyitott autóban, kiskabátban és kalap nélkül egy úr, a jéggöröngyös, havas országúton, ágál és biztatja a sofőrt.

Hajdúszoboszlón mindössze két perccel késsük le a gyorsot, még látni a füstöt. Repülőgép, rakétahajó sehol - hallatlan, micsoda ország! - legalább a hétmérföldes csizma kerülne elő, a magyar mese helyszínén volnánk, vagy mi! Nincs más hátra, az úr a pokolban is úr, hanyagul és könnyedén benyitok az állomásfőnökhöz, mintha a másik szobában tartózkodtam volna, évek óta, csak ő nem vett észre. Kissé csodálkozik lenge öltözékemen, de mikor bemutatkozom, jót nevet és egészen természetesnek találja, hogy egyszerre csak itt vagyok - egy humoristának, gondolja, mi az? biztosan az előszobába akartam kimenni, otthon, de aztán inkább lesétáltam ide Szoboszlóra, a sínek mellett, és most szórakozottságból hozzá nyitottam be. Így utaztok ti, jegyzi meg sokat jelentően, aztán kicsit elkedvetlenedik, hallván, hogy volt nekem kabátom és poggyászom is, csak elvitte a gyors.

Sürgöny megy Püspökladányba, hogy tartóztassák le ezeket a holmikat, engem, mint poggyászt, feltesznek a személyvonatra. És most itt döcögök, árván, elhagyatva, éhesen, s a nyálam folyik, ahogy szép, lefüggönyözött kupémra gondolok, ahol egyedül lóg a kabátom - eleinte csodálkozott kicsit, de azóta talán már el is felejtett, leült a helyemre, feltette bársonygallérjára a kalapomat, benyúlt a zsebembe, kivette Kleopátra szerelmi életé-t és jóízűen olvas, és képes ebédelni is helyettem.

Püspökladányban azzal fogadnak, hogy a gyors elment, a kabátot nem találták.

Sürgöny, Karcagra, Újszállásra, Szolnokra, Ceglédre! Az egész vonalon ott áll készenlétben a felriasztott helyőrség.

Estefelé, mikor már minden reményt feladtam, egy sötét, apró kis állomáson, ahogy a vonat éppen döcögni kezd, beburkolt fejű alak szalad az ablakom alatt... Valamit kiabál, a poggyászomról... Egy pillanat múlva az ablakon berepül, kitárt szárnyakkal a kabátom, és zokogva átölel.

Apám! Fiam!

Nem is kérdem tőle, hová tette a kofferemet és a sálamat.

Egészen át van fázva. Gyorsan felveszem, hogy átmelegítsem dermedt tagjait.

A kalauz valamit magyaráz, holmi vonatkísérőről, akinek egy úr állítólag átadta a kabátot, hogy adja be nekem, ha arra visz az utam.

Nem hiszem az egészet.

Nem láttam én semmiféle vonatkísérőt. Maga a kabát volt az, biztos vagyok benne - feltámadt benne a lelkiismeret, vagy elfogta a szabadságvágy - kiugrott az ablakon, és három órán át lebegett és csúszkált és röpködött a sötét, hideg téli táj fölött, elveszve, kiábrándulva a szabadságból, míg végre megpillantotta gazdáját, egy döcögő személyvonat ablakában, árván, dideregve, kabáttalanul.

Megígértette velem, hogy máskor jobban vigyázok rá.

Legalábbis télen.

Pesti Napló, 1930. január 12.

KILENCÉVES KISFIÚ 1930-BAN

Audiencia gyermek őfelsége előtt

A te utad a végtelenbe visz,
De én előttem már a semmi van...

Kosztolányi

Harminckét évvel ezelőtt...

Én voltam kilencéves.

Ezernyolcszázkilencvennyolc, két évvel a millenniumi kiállítás után, amire igen jól emlékszem. Egy bácsi, aki valami újságnak dolgozik, beszélget apámmal - az ajtóban állok, sovány, furcsa kis arccal, kicsit szétálló fülekkel, hallgatom őket. Az a szakállas bácsi valamit súg apámnak, aztán felém fordul, tréfásan vizsgáztatni kezd, hogy hát mi a véleményem erről meg amarról. Igen megfontoltan és méltósággal felelgetek, de valahogy azért mégsem sértődöm meg, amiért minden válaszomon jóízűen nevetnek - nagyon jól érzem a különbséget, ez a különbség - akkor még világos volt előttem - lényegbeli és nem fokozati. És tisztában vagyok a komikummal, ami abból adódik, hogy én, a kisfiú, felnőttesen beszélek. Hogyne, hiszen ugyanolyan komikusan hat rám, mikor a felnőttek próbálnak velem gyerekeskedni, gügyögnek, az én szótáramból igyekeznek behelyettesíteni a szavakat. A tulajdon, egymás közti beszélgetésük sohasem ingerelne nevetésre. Egyébként ugyanúgy vagyok a könyvekkel is. Az ember tragédiájá-t két évvel ezelőtt, hétévesen olvastam, és igen jól értettem, Gulliver-t is, az eredetit, Robinson-t és mindent. Éppen tegnap olvastam el Tolsztoj Iljics Iván halála című elbeszélését, nagyon tetszett, és határozottan meg voltam sértődve, mikor apám kivette a kezemből, hogy én ezt még nem értem. Dehogynem értem, apám, hogyne érteném - vagy azt hiszed, csak ti figyeltek és láttok bennünket? Mi legalább annyit tudunk rólatok, mint ti mirólunk, ha nem többet! Tudod, mit nem értek, mi nem tetszik nekem? Azok a könyvek, amiket gyerekek számára írnak - ez nem érdekel, fel vagyok háborodva, ha a cím alatt ott látom zárójelben: "Az ifjúság számára átdolgozva." Hogyan? Hát nem tudjátok, hogy engem a valóság érdekel, az élet, jobban és mélyebben, mint benneteket - mi az, hogy ifjúság számára, mit dugdostok, mit rejtegettek, mit "dolgoztok át", mit hazudtok, mit tagadtok le - a csillagos eget akarjátok, a napot akarjátok letagadni az égről, "átdolgozni" -, a napot, amihez több közöm van, mint nektek?

Így érzek és gondolkodom, mert még nem verték belém a fejlődéstörténetet, majom és ember két külön dolog, és gyerek az gyerek, öröktől fogva és örökké, a felnőtt pedig felnőtt - nem egymás változatai, fejlődési fázisai, két külön, önálló emberfajta.

Nem lévén "felvilágosítva", nem tudom még, hogy a felnőttből származik a gyerek, tehát azt se értem, hogy a gyerekből lesz a felnőtt.

A naptárból azt tanultam, hogy harminckét év múlt el azóta, úgynevezett emlékek is igazolni látszanak ezt a dolgot - de ugyan mi az, hogy emlék? Valóban, tudok róla, hogy világháború volt, hogy összeomlott és feltámadt valami - a felhőt gépmadár nyergelte meg, szobánkban ott a rádió. De tudnék minderről, ugyebár, akkor is, ha nem magam éltem volna át - tudnék róla, hallomásból, könyvekből, megsejtésből -, s tudnék róla, legfőképpen és elsősorban abból, hogy most látom ezeket a dolgokat, mint létező maradványát és eredményét annak, ami történt. Léteznek ezek a dolgok, s ebből arra következtetek, hogy létrejöttek - s ezt a következtetést elnevezem emléknek, ennyi az egész.

És most itt ülök és beszélgetek egy bácsival, aki valami újságnál dolgozik.

Az ajtóban kilencéves kisfiú áll, sovány, furcsa kis arccal, kicsit szétálló fülekkel, mohón hallgatja, amit beszélünk.

Roppant ismerős.

És valami megdöbbenés fog el, amint ráeszmélek erre a feltűnő hasonlóságra. Nagyobb ez a hasonlóság, mint amennyit az "emlék" jelent.

Egyszerre csak azt érzem, hogy az "emlékeim"-ben élő kisfiú, aki én voltam, úgy, ahogy le van rajzolva, szinte kevésbé, szegényesebben hasonlít ahhoz, aki csakugyan lehettem, mint ez itt - az halvány képe volt csak, ez eleven valóság.

Majdnem ugyanaz...

Eh, ostobaság, káprázat, beleérzés, a "már volt egyszer" ideges emlékcsalódása - hiszen harminckét év múlt el!

Lássuk csak.

Véletlenül nagyon jól emlékszem arra a régi kisfiúra, emlékszem érzéseire, ez érzések és vágyak színére, szagára.

- Cinkó, gyere csak ide.

Zsebre dugja a kezét, egy kis grimaszt vág. Hetykén néz ránk.

- Gyere te ide.

(Igaza van. Most ő ad nekem interjút - én jelentkeztem audienciára, színe előtt, hogy tájékoztassam a közvéleményt: hogy fest a mi világunk, mit ér, mit jelent a jövő, Gyermek őfelsége szemében. A tisztelet, amit elvár, nem is egészen jogosulatlan - az alakuló és gazdagodó Idő szempontjából nagyon is érthető, ha fiaink atyai jóindulattal kezelnek bennünket. Apának lenni mégiscsak egyet jelent a tudással és tapasztalattal - de ki meri mondani, hogy ükunokám nem fog többet tudni nálam?)

- Jól van, Cinege. Kérdezni fogok tőled néhány dolgot - de nem olyan leckefélét. Nem olyat, amit tanultál. Olyat, amire magad jöttél rá, ha rájöttél. Olyat, ami...

Vállat vont, fölényesen legyint, hogy érti.

- Hö. Tudom. Nem műveltséget, hanem okosságot.

A megkülönböztetés nem rossz. Mégis - világos-e előtte a különbség? Mert a felnőttek közt igen sokat ismertem, akik előtt nem volt világos.

- Hát te tudod, mi az, hogy műveltség meg okosság?

- Persze. A Gyuri művelt. Tud minden utcát meg királyt meg telefont meg mindent... Az csak műveltség. A csillagokról, meg a naprendszerről is tud, mert olvasta.

- No és az okosság?

- Hö. Hát aki arra rájött. A Newton is csak olyan buta volt, mint a Gyuri, de akkor még rosszul tudták, hogy van a Nap meg a Föld, mégis kitalálta.

- Hát most nem értem. Mért találta ki, mert buta volt, vagy mert okos volt?

- Az mindegy. Azért volt okos, mert tudta, hogy buta abban a dologban, és addig törte a fejét, míg okos nem lett. A többiek azt hitték, hogy úgy van, ahogy ők gondolták, és hogy ők az okosak, pedig csak műveltek voltak. Az okosság az, hogy én tudom, hogy én buta vagyok.

- Nagyon érdekes. Azt hiszem, közel jársz az igazsághoz. Mi a véleményed a politikai helyzetről?

- Miniszterelnök.

- Mi az, hogy miniszterelnök?

- Ő a politikai helyzet. Ő végzi a politikát.

Szóval, l'état c'est moi.

- No és a többiek?

- A többiek hazudnak.

Meglepődöm.

- Hazudnak?

- Igen. Mindenki hazudik, még a gyerekek is.

- Úgy. Te is?

- Csak ha muszáj.

Hát ezt honnan szedi? Tapasztalat vagy spekuláció?

- Mondd, Cinkó, mire szoktál gondolni, este az ágyban?

- Ha sötét van, a szájamat meg a fülemet tapogatom, hogy megvan-e. Sötétben nagyobb a fülem.

Meglepő megfigyelés. Ajánlom Einstein figyelmébe, egy új fényteóriához.

- Melyik állathoz hasonlít az ember, szerinted?

- Az ember semelyikhez, de a majom hasonlít az emberhez, a keze éppúgy mozog, és úgy tornázik, mint a Négy Ördög a moziban.

- És mit gondolsz - ha az ember valamikor megváltozik, milyen lesz?

- Hát - másféle. Az ember a legokosabb állat. Lehet, hogy nyolc lába lesz neki.

- Azért, mert okosabb?

- Vagy lehet, hogy egy se. Nem tudom.

- Mi a véleményed a szerelemről?

- Blődség.

- Ugyan. Miért?

- Mert semmi szükség rá. Az emberek úgyis szaporodnak.

Ezt talán ne feszegessük.

- Mit gondolsz, kik boldogabbak? A felnőttek vagy a gyerekek?

- A felnőttek.

- Úgy. Te talán nem vagy boldog?

- Én voltam boldog. De most már nem vagyok az.

Elérzékenyülök, lírás vallomást várok, könnybe lábadt szemekkel.

- De hát miért?

- Mert lecsúsztam.

- Lecsúsztál?

- Igen. Nem sikerült, amit akartam.

- Mi volt az?

- Azt nem mondom meg.

Nem is faggatom tovább - hiszen nagyon jól tudom, mi az: éppen olyan jól, még jobban, mintha emlékezném rá, kilencéves koromból.

S ha ő nem mondhatja meg - higgyék el, ez azért van, mert még én se mondhatom el.

Pesti Napló, 1930. január 19.

AZ ÖTÖDIK KERÉK

Modern Andersen-mese

Az Ötödik Kerék nem volt valami különös vagy rendellenes dolog - legalább ő nem tartotta magát annak. És nem volt Elvont Fogalom, rögeszme egy lángész agyában, különös hajlandóság a nyárspolgár szemében.

Az Ötödik Kerék nem hasonlat volt, kedves gyermekek, nem metafora, amit az iskolában tanultok. Jelképes Beszéd és Átvitt Értelem.

Az Ötödik Kerék valódi, kézzelfogható, rendes kerék volt, olyan, mint a többi négy, szőröstül-bőröstül, sőt gumistul és csövestül olyan volt, nem különbözött semmit keréktársaitól, ugyanabban a gyárban látta meg a napvilágot - még csak felfújva sem volt jobban vagy kevésbé, mint a többiek.

Azazhogy...

Azazhogy, éppen ez az, hogy jobban fel volt fújva.

Csakhogy ezt a felfújást, illetve felfújva levést - ezt viszont már átvitt értelemben kell érteni, nem rendes, köznapi értelemben.

Az Ötödik Kerék ugyanis se alakjánál, se anyagánál, se lényegénél fogva nem különbözött a többitől - de igenis különbözött a helyzeténél fogva.

A többi négy a kocsi két tengelyére volt felszerelve, kétoldalt. A többi négy, mikor a benzin kigyulladt, és szólt a tülök, már tudta, mi a teendő - forogni és forogni, lihegni és erőlködni és rohanni és száguldani, árkon-bokron át, sártengerben éles kavicson keresztül, nem törődve tulajdon épségével, hosszú órákon át, pihenés nélkül, nyomasztó megterhelés alatt - ó, nem volt jó dolga a Négy Keréknek, elhihetitek, nem adta nekik a sors a boldog, védett helyzetet, mint távoli rokonaiknak, a finom, kecses kis órakerekeknek például, amikre úgy vigyáznak, üveg alatt tartják őket.

De az Ötödik Kerék, bár mondom, édes testvére volt a többinek, mindebből semmit sem tapasztalt.

Az Ötödik Kerék a kocsi hátuljára volt odaakasztva, érzékeny és finnyás gumibőrének még csak egy milliméterjét se érte soha az utca pora-sara - az Ötödik Keréknek soha még egy fél métert nem kellett gurulni, az Ötödik Kerék ott lógott, és leereszkedő fölénnyel tűrte, hogy sétáltassák és cipeljék.

Mert az Ötödik Kerék, a maga felfuvalkodott ostobaságában, hogy stílszerűen fejezzem ki magam, mellre szívta és saját érdemének tulajdonította a kivételes helyzetét.

Természetesnek találta, hogy vele így bánnak.

Úgy érezte, hogy ő már gyermekkorában különbözött testvéreitől - hogy ő más, mint a többi kerék, ő úrnak született, és a többiek arra, hogy őt kiszolgálják és dolgozzanak, csak hogy ő boldogan és kényelmesen élhessen.

Meg volt győződve róla, hogy az egész kocsi tulajdonképpen az ő sétáltatását szolgálja.

Hogyne, hiszen mindenki fáradt és dolgozott a kocsin, elöl a sofőr, motor, alul a kerekek, oldalt az ajtók - csak ő terpeszkedett és pöffeszkedett dologtalanul élvezve a rohanó tájékot, friss levegőt, duzzadó egészséget. A kocsiba néha furcsa, négyküllőjű kerekek szálltak be, amiket Embernek neveztek, ezek is siettek és erőlködtek és szaladgáltak, hol föl, hol le - meg volt győződve róla, hogy ezek is az ő alattvalói, hogy tevékenységük célja és értelme a kocsi körül kimerül abban, hogy a kocsit, az ő kocsiját, jó karban tartsák, és gondoskodjanak az ő kényelméről.

És bizonyos atyai, leereszkedő jóindulatot érzett mindezekkel szemben, lélekben megveregette a vállukat, amiért ilyen derék és hűséges szolgái az ő rendkívüli, isten kegyelméből alkotott egyéniségének.

Egy éjszaka az Ötödik Kerék édesdeden aludt éppen, beszívta a rétek jó szagú illatát.

Arra riadt fel, hogy valami csattan és zörren és zökken - a kocsi szaladt még egy darabig, aztán furcsán, bicegve csúszott néhány métert, majd megállt.

Villanylámpa került elő - a kocsi belsejéből sietve kászolódott elő két Emberkerék, a sofőr is leszállt.

Félálomban figyelt, mi történik.

Az egyik tengelykerékkel lehetett baj. Akörül foglalatoskodtak. Az egyik csavart és forgatott valamit - a másik lassan emelni kezdte a kocsi hátulját.

S néhány perc múlva leemelték azt a kereket, és letették, közvetlenül alatta, a nedves fűre.

A sápadt holdfényben megdöbbentő látvány tárult eléje.

A szegény, agyondolgozott kerék holtan feküdt a fűben - sápadt gumija ezüstösen csillogott. Egyik oldalán hatalmas lék tátongott, a léken keresztül már alig pihegve szivárgott vére és lelke: a levegő.

Egy pillanatra hideg futott végig a hátán, borzalom és részvét. Aztán magához tért. Jó, jó, gondolta, nagyon sajnálom szegényt, de azért mégis illetlenség, hogy engem emiatt felkeltenek, igazán csendesebben is csinálhatták volna, cseréljék ki, vagy tolják nélküle a kocsit, és gyerünk.

De egészen más történt.

Az egyik Emberkerék hozzálépett. És az Ötödik Kerék méltatlankodva és csodálkozva tátotta ki egyetlen szemét: az Emberkerék szentségtörő kézzel hozzá mert nyúlni, sőt alaposan megfogta, átnyalábolta, valamit csavart rajta, aztán szó nélkül leemelte a helyéről.

Csaknem elájult a meglepetéstől és felháborodástól. De nem volt sok ideje bámulni.

A következő percben durván odalökték a kiszenvedett kerék helyére. Valamit csavartak, csak annyit érzett még, hogy hozzáragadt a tengelyhez, aztán a kocsi hátulját leeresztették, és finnyás, előkelő bőre egyenesen belepottyant az alatta szivárgó agyagos pocsolyába.

Kiáltani akart, ellenkezni - de nem jött hang a torkára.

A tülök tülkök, benzin robbant, tengely csikorgott, aztán csak azt érezte, hogy valami elkapja, és rángatni és lökdösni és dühösen hajszolni és korbácsolni kezdi, iszonyú fájdalom nyilallt át egész testén, és lihegve, félig ájultan, sivító hangot hallatva elszorult torkából, rohanni és forogni és száguldani kezdett a bűzös pocsolyákon, éles kavicsokon át, rettenetes teherrel a nyakán, mely odanyomta, beszorította, belepréselte a föld porába.

És néhány perc alatt megtudta és megtanulta a Keréktörvény egyetlen, végzetes tételét: hol fönt, hol lent, hol fönt, hol lent, ahogy a Lét titokzatos Kormányzójának, a Tengelynek tetszik.

Színházi Élet, 1930. 4. sz.

IRODALOMPOLITIKA

A mi bárcsak ne lenne, de ha már van, miért nincs?

Ha azt mondom, hogy "bárcsak ne lenne", ezzel a minden betűkedvelő ember számára kínos és fülsértő szó ellen tiltakozom csak - nem tehetek róla, képtelen vagyok olyan szavakkal csinálni értelmes mondatot; amiknek nincs értelmük. Irodalom az irodalom, és politika az politika, tehát mit keres a csizma az asztalon? - nekem azért, kedves barátom, addig ne beszélj se a Nyugat-ról, se a Babits-Móricz-Ignotus-afférról, se a Baumgarten-díjról, se a Kisfaludy-társaságról, míg meg nem állapodtunk benne, hogy a jövőben milyen fogalmak jelölésére fogjuk használni fenti szavakat.

Legközelebbi beszéd- és értelemgyakorlat-órára tehát, ide figyeljetek, kedves felnőttek, írjátok le tízszer kilencéves kisfiam megállapításait.

Az irodalom, az egy olyan dolog, ami az írók és költők oly irányú műveiből áll, mely szerint ezek igyekeznek szép és igaz és örök érvényű mindenfélét szépen megírni az emberekről és a világról és saját magukról, hogy ezeket mindenki megtudja.

A politika, az egy olyan dolog, hogy rendben kell tartani az embereket, az országokat meg államokat meg katonaságot meg mindenkit, ezért társadalmi törvényeket kell csinálni arravaló embereknek, akiket e célból bizonyos rendelkezési hatalommal és eszközökkel ruháznak fel.

Ennek a két dolognak tehát semmi köze egymáshoz.

Hát persze, tanító úr a harmadik elemiből, mutat fel erre az egyik intelligensebb felnőtt ember, tudjuk mi azt nagyon jól - ne is úgy tessék azt érteni, mi a "politika" szót az "irodalom" szó mellett átvitt értelemben használjuk, azt gondoljuk vele, hogy valamiképpen az országok és társadalmak kérdéseit a különféle felfogások harcából kialakult versengés dönti el, egymást bírálván e felfogások képviselői - úgy és oly módon kell alkalmat adni az irodalom különféle felfogásainak is, hogy megvívják a harcot, felfogásuk érvényesítésére.

Jó, jó, nagyon helyes - de miért kellett ehhez kölcsönkérni, akármilyen átvitt értelemben, egy ilyen gyakorlati szót? Hiszen a szellemi arisztokrácia jóvoltából van már egy kitűnő kifejezés, amivel ezt a véleménynyilvánítást jelöljük.

Úgy hívják, hogy műbírálat, kritika.

Ez a műfaj való arra, hogy az írók és költők által alkotott, úgynevezett művekben lefektetett életfelfogás és művészetfelfogás mellett vagy ellen állást foglaljon.

Természetesen, az irodalomban is van jobb- és baloldal (tehát a kritikában is kell, hogy legyen), de ez a jobb- és baloldal nem abból áll, mint a politikában, hogy kommunista-e az író vagy reakciós, lévén ezek politikai fogalmak, hanem abból például, hogy emberszerető-e az író vagy embergyűlölő, hogy hisz-e a lélekben vagy nem hisz, hogy az érzelmekre fekteti-e a súlyt vagy az értelemre, hogy a részletekben látja-e az élet valóságát vagy az egészben, hogy a rímekben látja-e vers lényegét vagy a gondolatokban - és így tovább, lévén ezek azok a lehetőségek, amikkel az irodalomnak dolga van.

Ezek után pedig, ha a tanító bácsi egy kicsit körülnéz az újságokban és folyóiratokban, a következőket állapítja meg.

Ha igaz volna, hogy a "politika" szót csak a "kritika" szó helyett használjuk, akkor Magyarországon meghalt minden irodalompolitika.

Kritikai irodalmunk mintha fel volna függesztve. Ha megjelenik egy könyv, akárkié, vagy agyonhallgatják, vagy újságírói impresszionizmussal intézik el, meg sem kísérelve, hogy a mű értelmét, értékét és jelentőségét az értékmérés egzakt eszközeivel, összehasonlítással és megkülönböztetéssel keressék, beleillesztve a művet az irodalmi kultúra hatezer éves folytonosságába, mert nagyon jól tudjuk, hogy e beillesztés nélkül értelmetlen és felelőtlen handabandázás minden esztétika. Az író, műve megjelenése után, riadtan néz körül a süket csöndben, akár veszik a könyvét, akár nem - legföljebb önmagáról olvas néhány udvarias vagy udvariatlan szót, a "sikeréről" vagy "sikertelenségéről" elmélkedik néhány kettős könyvvezető, a "tehetségét", szerencsés esetben "zsenialitását" ismeri el néhány botcsinálta pszichológus, úgy adományozván e jelzőket, mint valami kitüntetést - de hogy a mű, a mű, a gondolat és érzés, a valóság és igazság és szépség, amit meglátott vagy fölfedezett, valóság és igazság és szépség-e valóban, szemben a hazugsággal és ostobasággal, amiknek tűrhetetlen nyomása "teremteni kényszerítette", mint Istent az "isteni eszmék közti űr" (Lucifer szerint) - amire tehát égetően kíváncsi lehetne ő is meg olvasója is, arról úgy hallgat föld és ég, mintha ezek a kérdések nem is léteznének.

Kritika tehát nincs.

Viszont...

Viszont mi ez? Mi ez akkor?

Az utóbbi időben egyre-másra olvas az ember terjedelmes cikkeket írókról, merőben függetlenül az írók műveitől, és ezekben a cikkekben és vitákban egyre gyakrabban szerepel a "jobboldal" és "baloldal" kérdése.

És jobboldal és baloldal mint vád és elismerés, korántsem vonatkozik arra, ahogy a naiv olvasó gondolná, hogy mit tudom én, az illető író a romantika vagy a naturalizmus szemüvegén át néz embert, Istent, világot, asszonyt, szerelmet, álmot, vágyat, örömet, szenvedést.

Mire vonatkozik hát?

Ne áltassuk magunkat.

Ez nem az író valódi értelemben vett "irodalompolitikai" elhelyezkedésének - ez az író politikai-irodalmi állásfoglalásának firtatása.

Nem vitatkozom azokkal, akik hangoztatják, hogy az írónak politikai téren is állást kell foglalnia. Ez más kérdés, nem tartozik ide - egyébként, néhányszor már meg is feleltem rá.

Most arról van szó, hogy a magyar író helyzete tűrhetetlenné vált ebben a zűrzavarban, közönségével való természetes közvetítője, a műbíráló, elhagyta a hadszínteret - író és közönség között valami ismeretlen, láthatatlan, hozzá nem értő, irodalmat és művészetet általában lenéző és megvető elem bukkant fel szemtelen, pökhendi önérzettel - lehetetlen megállapítani, honnan veszi merészségét, hogy ítéletet mondjon, de mond!

Mond bizony, és kérdéseket tesz fel és vallat és igazoltat, korántsem szépség és igazság, hanem ahogy ő nevezi (kompromittálván ezeket a szavakat) "jellem" és "erkölcs" és "meggyőződés" nevében, mint valami különítmény.

És vallatás és igazoltatás után osztályoz és listát készít, egyénenként.

Ma az a helyzet, hogy a magyar író, miután keserves tapasztalatból körülbelül tudja, melyik listán szerepel, már nem is kíváncsi többé, mit fog szólni a sajtó, ha könyve jelent meg, vagy darabját adták. Nem kíváncsi rá, úgyis tudja előre. Egészen mindegy, remekművet írt-e, vagy a piacnak fércelt össze valamit. Ettől függetlenül bizonyos lapok és folyóiratok irgalmatlanul le fogják vágni, olyan ripők modorban, amire nem volt példa a magyar sajtóban napjainkig, egyszerűen azért, mert "ki van adva", hogy az illetőről nem szabad jót írni - más, közömbös lapok odaásítanak valamit, s ha véletlenül néhány lelkes, igazi szót inspirál holmi naiv, művészetért lelkesedő fiatal kritikusnak a tetszés, az "irodalompolitikai" közvélemény gúnyosan legyint - no persze, politikai vagy gazdasági, vagy függelmi érdekközösségben áll a szerzővel!

A közönség pedig áll és bámul, nem érti a dolgot. Ami tetszik neki, azt szidják, ami hidegen hagyja, azt dicsérik. Lassanként elmegy a kedve az egésztől, rájön, hogy ő úgyse ért irodalomhoz - vállat von, és bemegy a moziba.

Ne áltassuk magunkat.

Irodalmi életünkben a művészetközponti szemlélet helyét az életharc, az érvényesülés versengése foglalta el. Ez a legnagyobb rendben volna, csak az a baj, hogy míg minden egyéb téren az értékek kiválogatódásának egészséges harcát valamiféle végrehajtó hatalom biztosítja, addig a szellemi arisztokráciának semmiféle szerve és fóruma nincsen, hiszen nyilvánvaló, hogy ezeknek a cikkeknek és hírlapi veszekedéseknek annyi gyakorlati eredménye sincs, mint a kávéházi beszélgetéseknek, amelyeknek jegyében és tónusában készültek.

Ha politika, legyen politika - de a politika mai formája a parlamentarizmus.

Az irodalom nemcsak művészet. Társadalomformáló jelentősége óriási - lassúbb és csendesebb, de jóval tartósabb és mélyebb, mint a politikáé. Vallom és hiszem, hogy a szellemi arisztokráciának nemcsak joga és kötelessége, de hivatása is, hogy az emberi társadalom nagy kérdéseire feleljen, átalakulását és forradalmát előkészítse.

Vagy akár végre is hajtsa.

Világparlamentet az íróknak - egy új Hágát és Genfet: ott majd kiderül, miről van szó.

Nem jobboldalról és baloldalról. Vagy ha igen - csak a jobboldali és baloldali latorról, akik az Igazság keresztjét megcsúfolták.

Ott majd kiderül, derüljön ki, hogy mi jobban tudjuk a politikusnál, kenyéren és vízen túl mi fáj, mi kell az embereknek - hogy közülünk a valódiak miért nem vallottak színt ez illetéktelen kontár igazoltatók előtt - nem gyávaságból, vagy szerénységből, nem azért, mert nem értünk, hanem büszkeségből -, mert nagyon is jól értünk hozzá, jobban, mint a kérdező, aki még azt se tudja, hogy politikáról, akár irodalompolitika, akár politika-politika, érdemlegesen csak az beszélhet, akinek hatalom van a kezében.

Pesti Napló, 1930. február 2.

KÉT SZEREPLŐ A SZÍNPADON

Kószálás egyedül, egy premier után

A kormos, meztelen hegyek közt
Harcolt a harsogó vonat,
Falvak rügyeztek lent a völgyben,
A sziklacsúcson hókupak -
Ekkor, két hegycsúcs közt a félhold
Mint nagy kérdőjel, úgy bukott eléd:
Van-e élet, túl a szerelmen?
Az életen túl van-e Lét?
- - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - - -

Egy félbemaradt versből

Lamberthier úr című darab az egyik színházban. Ketten játsszák, Hollós Ilona és Gellért Lajos, drága, lelkes színészek, a lelküket adják ki, vagy ahogy Relle Pál írja kritikájában, "elégnek a színpad kihúnyó máglyáján". Igaza van Relle Pálnak, a színpad, az a színpad, amit mi annak ismertünk, kihúnyóban van, s aki ilyen komolyan veszi mégis, mint ez a két derék gyerek, valahogy a süllyedő hajó hű kapitányának naiv és megható képét idézi a kételkedő lélekben.

A színpad süllyed, léket kapott valahol, zátonyra szaladt, s míg több-kevesebb méltósággal ereszkedik le a horizont alá, a könnyű utasok, személyzet és szakács (színész és író) riadtan ugrálnak le róla - ki a mozi és hangos mozi mentőcsónakjába (szinte jelképes ez a legújabb és eddig legjobb hangosfilm, az Atlantik), ki a jeges vízbe, dísztelen mentőövvel a derekukon, tinglitanglit táncolva a korszellem fenyegető hullámai közt. Ez már a második darab az idén, amiben csak két szereplőt látunk a színpadon (a nagyszerű Bajor Gizi pompás műve, a Hajnalban, délben, este után).

Ketten maradtak a süllyedő deszkákon.

Egy férfi meg egy nő.

Mintha valóban új Atlantiszt élnénk, özönvizet, ami után vagy újrakezdődik minden, vagy megszűnik az élet - Ádám és Éva újra összekerülnek egy kietlen, kopár Paradicsomban, megint egyedül vannak, hogy számot adjanak egymásnak: a történtek után érdemes-e megpróbálni elölről?

Mert lássuk csak - igazán a mozi és a rádió az oka a színpadi dráma válságának? Ez lenne a zátony - vagy talán mégis, belül, a hajóban a hiba, a gerendák korhadtak el, magától lyukadt ki az alattság?

Egyhangúan cuppog a sár kalocsnim alatt, ahogy a lucskos februári éjszakát araszolom.

Egy férfi meg egy nő.

Minden eddig ismert drámaiság ősforrása - ami túl van rajtuk, emlékek és vágyak, vonzás és taszítás külső okai, háttér csak a halaszthatatlan és sürgős mondanivalók és kérdések számára, amire választ egymástól kaphatunk csak.

Lám, ez a két emberke egymást kínozza és faggatja és gyötri, egymással elintézendő dolguk mellékes velejárója, ingere és következménye, hogy közben meggyilkolják Lamberthier urat, egymás kedvéért, s elmennek bűnhődni és meghalni, hogy egymást meggyőzzék szerelmükről.

Ahogy így csupaszon magukra maradtak a színpadon, mintha azt akarnák vallani, hogy az életben is ez minden dolga férfinak és nőnek - egymással van csak dolguk, semmi és senki mással, a többi, harc és küzdelem, világ, fejlődés, történelem, politika, becsvágy, technika, vallás - Isten és ördög és ember, ürügy, csak vargabetű a keserves úton, amelyen egymás felé törhetnek. Mert csak egymásnál válthatják be a boldogság utalványát, amit bölcsőjükhöz mellékeltek, s amitől nem tud szabadulni a lélek, nem tud megnyugodni, míg be nem váltotta, vagy el nem vesztette.

Ennyi volna hát az egész? A boldogság vágya? Ez volna egyszerű és könnyű, olcsó kis megfejtése az élet nagy keresztrejtvényének?

Igaza volt Capillária utasának, mikor álmélkodva számolt be furcsa felfedezéséről, "nekem folyton emberről beszéltek az élet útleírói, mikor gyermek voltam - de járván a világot, egyetlen emberrel se találkoztam: akivel találkoztam, az vagy férfi volt, vagy nő"!

Akkor viszont...

Ha kénytelenségből ilyen szépen visszatért a színpadi dráma ősforrásához, a szerelmi perpatvarhoz és szerelmi idillhez - miért bukdácsol a válság kapkodó lázában mégis ez a remek műfaj?

A drámai jelenetek közben lopva megfordultam, és a nézők arcát figyeltem: mit árulnak el a feszült figyelemből elbámészkodó, az önfegyelem alól felszabadult vonások?

Furcsa így nézni a közönséget. Ahogy a sötétben ülnek egymás mellett, szótlanul, előredermedve. Egyik se veszi észre a mellette ülőt, ülnek, mint az iskolában, csupa jó tanulója Élet tanár úrnak. Egy kedves fiatal kritikusnak egyszerűen leesett az álla, mikor kiderül, hogy Gellért ölte meg az ismeretlen Lamberthier-t - így maradt, nyitott szájjal, a nyelve is előrebukott.

Aztán vége a jelenetnek, és a felriadt nézők mosolyogva, kissé szégyenlősen térnek magukhoz.

Ó igen, nagyon izgató, nagyon figyelni való Élet tanár úrnak ez a kísérletekkel demonstrált előadása.

De hát csakugyan - ez volna az egyetlen tantárgy?

A boldogság iskolája?

Ezen túl semmi sincs? És minden, amit ezen túl sejtettünk, előisme, bevezetés, propedeutika csak?

Jól van hát, igazán nagyon szép, hogy ez a festő úgy szereti az ő kis feleségét, és a kis feleség úgy szereti az ő kis urát, hogy ölnek és meghalnak ezért a szerelemért - no és aztán? - Aztán mi lesz, kérem?

Tegyük fel, hogy minden rendbe jön, hogy Lamberthier feltámad, elszégyelli magát, amiért így megzavarta az ő boldogságukat, békét hagy nekik - tegyük föl, hogy nem lenne bonyodalom -, az első felvonás turbékolása után mivel töltenék ki a darabot? Turbékolnak tovább, függönylementéig?

Jól értsenek meg - nem a boldogság kultusza ellen ágaskodik ez a türelmetlenség. De nem tehetek róla, nem tudom felnőtt embernek érezni ezt a Maurice nevű festőt, míg nem látom egyszer egyedül, nem beszéltem vele egyébről, mint a házassága. Ha jól látom, festészettel foglalkozik - ugyan mit fest? Hogy látja a világot e négy falon túl?

E négy fal lombikja, nekem "nagyon szűk és nagyon tág". Lehet, hogy a közönség is így van vele?

A boldogság talán mégse célja - talán csak kerete és feltétele az életnek?

S ha nem célja - nem lehet a tartalma se.

Akkor hát - mi a tartalma?

"Van-e élet túl a szerelmen..."

Mielőtt a színpadi dráma hajója léket kapott, közvetlenül a század egyenlítőjén, akadt néhány vakmerő kormányos, aki megérezvén a fenyegető veszélyt, megpróbálta más irányba fordítani a lapátot - megpróbált helytállni ezért a "tartalomért".

Shaw Bernát Man and Superman-ja először dobja fel a hetyke kérdést élet és színpad nevében - vajon a "boldogság" álma olyan abszolút, szent és sérthetetlen dogma, hogy meg sem lehet kísérelni elemzését, fölötte állván minden kritikának?

Hősének, az új Don Juannak tragédiája ott kezdődik, mikor boldogsága elől lehullott minden akadály - felvetődik a kérdés, vajon a szerelmi boldogság nem elviselhetetlen pokollá, mennyország helyett, hanem feltételévé és alapjává, hanem tartalmává lesz az életnek?

S kinyílik menny és pokol - utóbbi tele szerelemmel és érzelemmel - előbbi hideg előérzettel és "hivatással".

Valami hasonlót akartam próbálni ifjú fejjel magam és a Holnap Reggel vergődő napjaiban.

A kísérlet meghiúsult, a kormánykerék nem engedelmeskedett, s a drámai műfaj nem kerülhette el sorsát.

Most már látom, miért.

Akár elfogadjuk tartalomnak, akár nem - a szerelmi boldogságot ismerjük, képzeletből és valóságból, mi emberek - de hogy mi az a "hivatás", ami helyette betöltené az életet: erre nem tudott megfelelni az életmentő kísérlet.

Nem is lehet addig, míg a két szereplő közül az egyiket - a nőt - kizárjuk ennek a képzelt mennyországnak még az ígéretéből is.

Anyai hivatás, hitvesi hivatás - szavak. Ez nem különbözteti meg a nőt abszolút értelemben hiszen az apai és férji hivatás éppen úgy elképzelhető, lehetséges tartalma az életnek, mint ez - hol kezdődik hát a különbség?

Még csak meg sem sejtheti a férfi, mit jelent embernek lenni, míg a nő úgy él mellette, mint nő, semmi más.

Nem lehet egészet csinálni az egyik félből, ha a másik féltől nem tud elszakadni - elszakadni pedig nem tud, míg a másik fél nem válik egésszé.

Zwei Ochsen auf dem Berge stehn
Der eine wollte übergehn
Der andre war dafür zu dumm -
Und schliesslich kehrten beide um.

Jelenleg ez a helyzet.

A színpad szívesen átkelt volna a zátonyon, amelyen megfeneklett. De nem lehetett: visszahúzta a tehetetlenség.

Most visszafordult hát a szerelmi nyavalyák ábrázolásáig.

És el fog süllyedni.

Pesti Napló, 1930. február 1.

GÁZÁLARC ÉS EZER FONT STERLING

Egy kis fantasztikum

Ne tessék haragudni, hogy már megint magánügyemmel untatom önöket, mint az emberiség sorsa, meg efféle - nagyon jól tudom, hogy kezd már görbe szemmel nézni rám ezek miatt a személyeskedések miatt néhány író- és újságírótársam, akik a rendelkezésükre álló papírfelületet mostanában, érezvén az idők komoly súlyát, általános érdekű közügyek vitatására használják fel, hogy aszongya például, nincs igaza annak a csirkefogó izének, aki azt állítja rólam, hogy én ezt vagy azt az írót jobbnak tartom, mint azt meg ezt, holott nyilvánvaló, hogy ő csak azért meg ezért mondja erről meg arról a könyvről, hogy ilyen meg olyan, mert ő velem így meg úgy van, ezóta meg azóta, mióta köztünk ez meg az a dolog történt.

Szép, szép dolog a közügy, és tisztelek, becsülök mindenkit, aki személyét ki tudja vonni a vitából - de hát mit tegyek, ha egyszer rákényszerítik az embert, hogy önmagával foglalkozzék a nyilvánosság előtt. Hogy menjek tovább, hogy lapozzak tovább, mikor itt az újságban, ahol témáimat keresem, egy oldalon két személyes támadást olvasok egyszerre - nem is támadást, hanem halálos fenyegetést.

Az egyik szerint Henderson angol külügyminiszter beszédében kimutatja, hogy Anglia jelenleg ezer font sterlinget költ percenként a jövő háborújának előkészítésére. A másikban Buday Sándor kiváló szakértő érdekes előadását referálja az újságíró, a gázálarc fejlődéséről napjainkig és azon túl, melyből megtudjuk, hogy a ciángázokat is beleszámítva, van már olyan álarc, amit az eddig kitalált százkilencvennyolcféle gázt mind kivédi, tehát most javában dolgoznak az egész világ hadiműhelyeiben, hogy egy olyan százkilencvenkilencedikfélét találjanak ki, amire az eddigi gázálarcok nem érvényesek - illetve egy olyan gázálarcot, ami erre is érvényes lesz majd, hogy aztán lehessen kezdeni elölről az egészet. Ami tehát legközelebbi kedvenc világháborúmat illeti, ezek után könnyen meg lehet mondani, ki fogja megnyerni - az fogja megnyerni, aki a hadüzenet napján az eggyel többedik gyilkológáznál tart, mint ahányadik gázálarcnál a másik fél, vagyis tételbe foglalva ezek után a Napóleon által "gloire"-nak (dicsőség) nevezett kedvező hadi eredmény feltételét, kapjuk a következő egyenletet:

ahol G, mint említettük, gloire, dicsőség, Gy_1 az egyik fél, Gy_2 a másik fél által gyártott gyilkológázok sorszáma, A^1_1 az egyik, A^1_2 a másik fél által gyártott védőálarcok sorszáma, g az egyik, d a másik fél országaiban legyilkolandó személyek száma - végre L egy olyan komponens, amire még vissza fogunk térni.

Mindez, mint látjuk, rendben van, nem is sértődnék meg rajta, mindenesetre szép az illető leendő világháborútól, hogy világosan értésemre adja, mihez tartsam magam. Ezzel szemben kicsit erősnek tartom Anglia viselkedését, ezer font sterlinget talán mégse kellene percenként kidobálni ilyesmire, mikor izé... mikor itt vannak emberek, akik, hogy is mondjam, sokkal kevesebből ki tudnának jönni percenként, sőt óránként, sőt hatvan-hetven évenként, tehát...

Tehát ezúton felszólítom Angliát, nézze, kedves Anglia, halló, volna szíves egy percre, mondjuk, két percre idefigyelni, de igazán, és addig tegye le azt a sterlinges zacskót, mondja már, hogy két percig nem adja ki az ezret, az kétezer font, és ha szerény ajánlatomat a jövő háborúját illetően elfogadhatónak találja, vagyis a két perc nem veszett kárba - én megelégszem az egyik ezressel, a másikat megspórolta.

Pacsit rá. Tessék idefigyelni.

Először is.

Az egész felszerelés bonyolult és drága.

Ahogy a leírásból olvasom, ezekhez a modern gázálarcokhoz, éppen azért, mert sokféle gáz kizárására vannak berendezve, egész kis laboratóriumot kell magával hordozni az embernek. Kémiai szerek patikáját, ami egy, a derékra szerelt tartályt tesz szükségessé, ahonnan csövön át megy az ellengáz a lélegzőszervek segítségére.

Ez a felszerelés nagyon kényelmetlen.

Praktikusabban kell elhelyezni a dolgokat. Nem lehet tartályokat és terheket cipelni annak, aki menekül. Ezen a ponton az állatok sokkal leleményesebbek nálunk, jobban osztják be a támadás és védelem eszközeit - a vipera nem hordja mérgét kofferben és zacskóban, a villamos rájának sincs szüksége dinamógépre, ami pedig a gázfejlesztő állatokat illeti, mint a modern harcászat őseit, se a görény, se a poloska nem cipel stratégiai műveletei közben olyan különleges szerkezetet, mint amilyenek a mi megfelelő védelmi apparátusunk. Ők mindent szépen el tudnak helyezni a tulajdon testükben.

Az emberi testben is vannak megfelelő üregek és hézagok, ahol elférne a fent említett tartály. Itt van mingyárt a koponya belső ürege, mint a fejlődés nagy művében teljesen kihasználatlan, üres térfogat.

De ezek csak mechanikai megoldások, végeredményben inkább a védelem céljait szolgálják.

A támadás jövője nem ebbe az irányba mutat. Az emberi test és lélek egyre finomabb, egyre tökéletesebb ismerete feltárja előttünk a természet titkos módszereit, s kezünkbe adja a műszereket. Ma még élettannak, lélektannak, az idegrendszer fiziológiájának nevezik az ismeretek és kutatási lehetőségeknek azt a komplexumát, amit a modern vegytan felölel - valamikor, ha majd nemcsak ismerni, de irányítani is tudjuk majd az életjelenségeket, a biokémia helyét a biotechnika foglalja el: a kérdés nem az lesz, milyen az emberi lélek, hanem az, hogy mit lehet vele csinálni.

A rádió felfedezése óta különös rejtelmek derengenek fel amúgy is az összehasonlító tudományban - kiderül, mennyire igaza volt annak a tudósnak, aki szerint nem az a csodálatos, hogy a rádióhullámokat felfedezték, hanem az, hogy csak most fedezték fel. Az élet furcsa, egyéneiben együttműködő mozgásait csak most kezdi érthetővé tenni a feltevés, hogy az élőlények közt dróttalan összeköttetés áll fent. Az embernél szuggesztiónak és tömeghatásnak hívtuk eddig ennek az összeköttetésnek halvány kis jeleit.

Mi lesz, ha egyszer tudatossá válik?

Hogy az értelmet, érzelmet és indulatokat éppen úgy lehet kívülről irányítani, egységesen és nagy tömegben, mint ahogy eddig csak belülről és egyénileg irányították ezeket a lelki folyamatokat különféle vegyi bomlások.

Jelek már vannak.

Tessék kérem, a sokféle gáz közt itt látom a könnyfakasztó gázt. Jó, jó, tudom, ez durva példa, a könnyeket ez a gáz fizikai úton gerjeszti, a könnyzacskók izgatásával.

De nem látok semmi elvi lehetetlenséget abban, hogy oly szerkezetet találjanak ki, ami közvetve, a kedély fészkében, az idegvezetékekben csinál olyanféle izgalmat, amit mi eddig szomorúságnak neveztünk, és azt hittük, hogy csak egyénien, házilag, úgyszólván kisüstön állítható elő.

Óriási perspektíva!

Már látom a különféle kedélyállapot-mérgező gázokat - aztán majd jön a többi, hiszen végeredményben az a valami, amit érzelemnek és gondolatnak neveztünk eddig, se egyéb, mint különféle belső ideghatások eredője! Miért ne lehetne ezeket külső, technikai eszközökkel kényszeríteni rá az ellenségre?

Tehát pályázatot hirdetek a következő gázokra:

Kívántatik gáz, amit ha az ellenség beszív, kutya jó kedve támad, eldobja a fegyvert, és táncolni kezd.

Kívántatik gáz, amitől az ellenség egyszerre csak úgy érzi, hogy ő nagyon szeret minket, mi is szeretjük őtet, csak eddig nem vettük észre. Erre fogja magát az ellenség, kinyújtott kézzel és egy bűbájos mosollyal megindul a mi lövészárkaink felé, mire mi nyugodtan összeszedjük őket, mint májusban a cserebogarat.

Kívántatik gáz, amitől az ellenségnek az a rögeszméje támad, hogy embert ölni illetlenség és rossz modor, és semmiféle érdek vagy belátás, vagy magasabb cél nem indokolhat ilyen dolgot. Mire az ellenség nem öl meg bennünket, és nyugodtan meg hagyja ölni magát.

Végre kívántatik úgynevezett schopenhauer-, illetve nirvána-gáz, amitől az ellenség egyszerre arra a meggyőződésre jut, hogy meghalva lenni sokkal jobb, mint élni, mire mindenki megfordítja a fegyvert, és agyonlövi magát - nekünk csak a hullákat kell eltakarítani.

De mondok egy sokkal egyszerűbbet, ami alig kerül valamibe.

A háború célja, illetve módszere, hogy bizonyos számú embert megöljünk, bizonyos érdekből.

Miért kell erre pénzt költeni?

Hiszen az emberek halandók - ideje pedig van egy népnek vagy országnak.

Egyszerűen meg kell várni, míg azok az emberek, akiket meg kellene ölni, maguktól meghalnak.

Nem mindegy?

Kérem az ezer font sterlinget.

Pesti Napló, 1930. február 9.

NE BONCOLJÁTOK FEL

Élet, a nagy drámaíró

Es ist eine alte Geschichte,
Doch bleibt sie immer neu;
Und wem sie just passieret,
Dem bricht das Herz entzwei...

Heine

Ismertem ezt a szép, ifjú özvegyet, aki szép volt és ifjú volt, azonkívül még művelt és lelkes, indulatos ember - tudom, hogy szerette a tudományt, a szép verseket és szép festményeket, hallottam szavalni és lelkesedni, tátott szájjal figyelni választékos beszédre, hinni, vakon és ellenőrzés nélkül, finnyás ízlésű széplelkek szavának, akik lenéznek minden "közönséges"-t, "életművészek"-nek, akik szerint minden a formán és stíluson múlik. Kiváló írók, zseniális színészek, nagy festők társaságában találkoztam vele néhányszor, ezek mind bókoltak és hízelegtek neki, holmi homályos hedonizmus nevében - a tulajdon férje, maga is művész, úgy beszélt vele és róla, mint valami kivételes tüneményről, akire sugárzó jövő vár - szegény, mielőtt megölte magát, hogy félreálljon e nagyszerű karrier útjából, "Vénuszom"-nak nevezte búcsúlevelében, mintha csakugyan Hellász káprázatát varázsolta volna vissza a szépségnek és választékosságnak e tüneményes csodája.

Ennek a szegény, naiv művésznek a kényszerű halál jeges lehelete se nyitotta ki a szemét, hogy utoljára szétnézvén műhelyében, észrevegye a kort, melyben élt: úgy feküdt le halálos ágyára, mint aki rózsakoszorúval a fején, bürökpoharat készül kiinni. Kinyitotta a gázcsapot, és még odafirkantotta a búcsúlevél szélére, "ne boncoljanak fel". S néhány hónap múlva a szép ifjú özvegy, akinek boldogságáért életet áldoztak, akinek kivételes esélyeit, kivételes követelését az élettel szemben egy egész megkergült kórusa a magasztalóknak igazolta és biztatta - az ifjú özvegy, hivatalos és nem hivatalos igazolványokkal és bizonyítványokkal kézitáskájában s emlékezetében mindama finom és előkelő szavakkal, amiket hallott és olvasott maga körül, szépen lefeküdt maga is, bevette a veronait, és nem jutott eszébe, a sok szép versből, amiket szavalt, a sok szép szóból, amit inspirált életében szebb vagy okosabb a szánalmas és szívszorongató banalitásnál: "Ne boncoljanak fel."

S talán mégis, öntudatlanul, valami egyebet jelent e három szó ezúttal, mint amennyit ponyvaregények és városligeti kis cselédek értenek alatta.

Lássuk csak, mi történt.

A művészférj és a ragyogó orvosfeleség élik a maguk "stílusos" életét. Csupa érzelem és indulat, felfokozott vágyak és igények, remények és csalódások - szótáruk, gondolatviláguk, ítéleteik mind abból az ábrándvilágból alakul ki, amivel minden korban leplezni szokta a valóságot a hiúság cifra vására. Nem akad, aki ennek a rideg valóságnak tükrét elébük tartsa: az élet ismerői rendszerint hallgatagok és szemérmesek. Egy férfi jelenik meg, afféle kétlelkű rajongó, hímnóra, aki nyilván az "élet jogáról", a "nő egyéniségéről" beszél nekik: az ilyen férfiaknak rendesen sok bajuk van a nő egyéniségével, mindenáron fel akarják szabadítani. A felszabadítás megtörténik, "nyíltan és becsületesen" meg is mondják a férjnek, aki "félreáll az útból", megöli magát. Most egymáséi lehetnek, s néhány hónapig magasan lebeg a "boldog és stílusos jövő" semmiből, semmire épített kártyavára. Ekkor egy kis zavar áll be: meg kellene alapozni, reálisan, ezt a jövőt. A nő, jóhiszeműen és naivan, maga vállalja a munkát. De míg a dolgát végzi, a férfi "számot vet" magával vidéki magányában, s számvetésének eredményeképpen eljegyzi egy gazdag barátjának leányát. Az esküvőt is kitűzik, s azon a reggelen a magára maradt özvegy megöli magát, s arra kéri a rendőrséget, hogy ne boncolják fel.

Dráma- és regényíró urak, filmtragédiák készítői és ti is, morálfilozófusok: íme, az élet. Parancsoljatok, jó téma, nem? Csak az a kérdés, hogy dolgozzuk fel, milyen műfajt válasszunk.

Sorstragédia? Nos hát igen, kétségtelen, hogy van az egészben valami végzetesség - felsőbb hatalmak szárnysuhogását érezzük, életünk s cselekedeteink felett ítélő Törvény láthatatlan jelenlétét. Bűn és bűnhődés kérlelhetetlen összefüggése lappang a komor gyászpompa mögött, intő és fenyegető tanulság.

De érdemes-e megírni?

Ez az "élettragédia" nyugtalanítóan hasonlít azokhoz a százszor megírt színpadi és regénytragédiákhoz, amik az "élet"-ből vannak merítve. Az ember nem is tudja hirtelenében, mihez hasonlít jobban: egy másik, hasonló tragédiához, vagy ama másik tragédiának tükörképéhez, a regényhez - s nem tudjuk elnyomni a kínos gyanút, hogy az egyik tragédia nem közvetlenül, hanem közvetve, az irodalmon keresztül függ össze a másikkal - vajon ikertestvérem vagy tükörképem igézett meg, hogy hasonlóan cselekedjem? Vajon azért történt meg, annyiadszor, ez a lázasan izgató és újszerű s fájdalmas egyhangú és közönséges dráma, mert emberi lelkek törvénye, hogy így legyen - vagy azért, mert az irodalom napirenden tartotta ezt a törvényt, emlékezetébe idézte az élőknek? Valódi tragédia és színpadi tragédia közt, a dolgok normális rendjében, volna ugyan egy másik különbség, amit az esztétika nem nagyon szokott elismerni, s ami mégis lényege az utóbbinak. A valódi írót, ha ilyen katasztrófa alkotásra inspirálja, az a titkos vágy és akarat vezeti, a szerencsétlenség feletti felháborodásának, a szerencsétlenekkel együtt érző szánalmának formájában, hogy az okok és összefüggések feltárásával elejét vegye, megakadályozza e tragédiának a valóságban való megismétlődését. Nagy általánosságban hinnünk kell ugyanis, hogy Ödipusz sorsát, Hamlet végzetét, Macbeth bűnhődését, Raquin Teréz történetét ugyanaz az emberi szolidaritás, a rossznak tagadása és a jónak áhítozása diktálta, ami a közönséges prédikációk és példázatok anyagául szolgál: látjátok, feleim, így meg így járt, aki ezt meg ezt tette, ti ne tegyétek, és nem fogtok így járni.

E halhatatlan jóakarat sugalmára "boncolja" minden egészséges művészet és minden egészséges tudomány az események holttetemét: az élet tragédiáját. Felboncolja őket, megkeresi összetevőit, törvényeit és szerkezetét - a kórboncolat tanulságaképpen, hogy megtudja, mi volt az oka a szerencsétlenségnek, hogy lehetne elkerülni a jövőben?

Sajnos, művészet és tudomány, két párhuzamos törekvése lelkünknek a nagy Világosság, a Végtelen felé, ahol találkozniuk kell, maga is érzi, hogy az egymás mellett futó pálya kezdetek kezdetét jelenti. A test anatómiája hiába jutott el a górcső határáig - a lélek anatómiája hiába fedezte fel a legfinomabb rezdülések csíráját: mégsem tartunk ott, hogy ismereteink és tudásunk alapján teremteni tudjunk, vagy akár csak megakadályozzuk halál és betegség romboló munkáját.

S mikor az öngyilkos orvosnő ezt írja: ne boncoljatok fel, ennek az óhajának kettős értelme van.

Orvosok, annyi öngyilkos testét boncoltátok fel - s íme, még mindig nem találtátok meg az öngyilkosság okát, s nem tettétek lehetetlenné, hogy utánam százezren következzenek még.

S ti, írók és bölcselkedők, művészek és moralisták - hagyjátok békén történetemet s történetem okát: egyéniségem. Annyi hasonló tragédiát és regényt írtatok már - hogy lehet az, hogy még mindig vannak hasonló tragédiák és regények?

Felejtsétek el, hogy éltem. Felejtsétek el, hogy voltam. Talán a feledésből több üdvösség fakad, mintha újra átélitek s átéletitek nézővel és olvasóval.

Ennyi volt az egész. Ember voltam: test és lélek, összekeverve, szétválhatatlanul. Most halott vagyok - külön test, külön lélek, lélek.

Orvosok - ne boncoljátok fel a testem.

Írók - ne boncoljátok fel a lelkem.

Pesti Napló, 1930. március 9.

RÖGTÖNZÉS

Örömmel olvasom, hogy Pirandello úr, akitől különben is megszoktuk, hogy mindig valami eredetit és meglepőt gondol ki - röviden, akitől megszoktuk, hogy mindig valami szokatlant csinál, illetve nem szoktuk meg a megszokottat, illetve nem lepődünk meg, ha valami meglepőt produkál, vagyis nagyon meg vagyunk lepve, ha nem vagyunk meglepve tőle: na, egyszóval, ez a furfangos Pirandello már megint egy olyan darabot írt, mint ahogy el is vártuk, amire igazán senki se számított, ugyanis egy egészen Pirandello-szerű darabot gondolt ki megint, ami azért csodálatos nála, mert hiszen olyan darabot, amilyen tőle telik, akárki tud csinálni, Shakespeare is tudott, vagy akár Sardou is, ami nem kunszt (könnyű Shakespeare-nek shakespeare-i darabot csinálni), miután azonban Pirandellótól az ember mindig valami egészen új meglepetést vár, ezúttal őszintén meg lehetünk elégedve, mert a darab, amint tárgyát olvasom, méltó Pirandellóhoz, akihez viszont nem méltó, hogy Pirandellóhoz méltó darabot írjon.

Ezt tessék összeadni!

Ugyanis...

Ugyanis a legújabb darabnak, amit Pirandello úr írt, az a trükkje, hogy nincs megírva.

Ebben még nem volna semmi különös, nagyon sok olyan darabot ismerek (a magaméit is beleszámítva), amik még nincsenek megírva.

Ennek a Pirandello-darabnak azonban az a vicce, hogy elő lehet adni, anélkül hogy meg volna írva.

Bizony isten, ugye, mondtam, ez valami új.

A darab címe egyébként: Ma este, rögtön.

Ez van az egész darabból, ez a cím. A többi...

A többit a színészeknek kell csinálni.

Az új Pirandello-darab, mint ahogy az olasz sajtó és maga a színház bejelenti, afféle commedia dell'arte, szövege nincsen, az egész darab utasításokból áll, hogy mit kell csinálni a színésznek, hová kell menni, mikor kell bejönni a színpadra, kit kell megcsókolni, kit kell pofon vágni, kit kell megölelni és kit kell megölni. De hogy mindeme drámai cselekmények közt mit beszéljen a színész, azt teljesen rábízza a szerző, nem szól bele, beszéljen, amit akar, ami eszébe jut, ami a helyzetből következik szerinte, amit helyesnek érez.

Eddig fordítva volt.

Az írók csak szöveget írtak, és a színészre bízták, hogy a szöveget milyen taglejtések kíséretében adják elő. Gondolták, annyi esze csak lesz annak a színésznek, hogy nem fog leülni, ha a szerepében az van, "na, most felállok".

Pirandello, úgy látszik, másképpen gondolkodik. Szerinte a cselekvés, ha színpadról van szó, sokkal fontosabb annál, amit a színész beszél. Ő csak annyit ír meg, hogy a színész ezt meg ezt teszi, mert annak a belátására, hogy mit kell tennie, nem tartja elég okos embernek - azt azonban, hogy mit mond közben, rábízza - gondolván, annyi esze csak lesz annak a színésznek, hogy nem fogja azt mondani: "na, most leülök", amikor feláll.

Végeredményben, úgy látom, merőben mindegy.

Tulajdonképpen spanyolviaszkot fedezett fel Pirandello.

Ha húsz évvel ezelőtt "írta" volna meg ezt a szövegtelen darabot, nagy fölfedezők koszorúja illette volna meg.

Azóta kicsit változott a világ.

Feltalálták a mozit, ahol húsz éven át körülbelül ugyanezt csinálták - a színész csak arra kapott utasítást, hogy mit tegyen - a kutya se törődött vele, mit beszél közben, káromkodik, vagy a rendezőt szidja.

Persze, ennek most vége lett, mióta a beszélő mozit feltalálták.

Most már nem hagyják azt a színészt, hogy csak úgy fecsegjen, ami eszébe jut.

De hát istenem, ez a fejlődés rendje. Hol előremegy az idő, hol egy kicsit visszaszalad.

Az új Pirandello-darab mindenesetre nagyon érdekes.

A legközelebbi, úgy látszik, még érdekesebb lesz.

Óriási meglepetés.

Igazi Pirandello-ötlet!

A legközelebbi darabjában ugyanis csak szöveg lesz - semmi egyéb.

Aztán jön, mindennek tetejébe, a harmadik - óriási meglepetés! -, amiben szöveg is lesz, meg utasítás is lesz, hogy miként kell előadni a szöveget.

Meglátják, ez a Pirandello, amilyen eredeti egy ember, a végén fel fogja találni azt a színházat, amiben a színészek előre megcsinált színdarabot fognak játszani, megfelelő próbák után a színpadon, a nézőtéren helyet foglaló közönség előtt.

Vagy lehet, hogy... izé?

Lehet, hogy már fel is találta?

Gyanúsak nekem ezek a nagy csinnadrattával, előre megfontolt szándékkal bejelentett rögtönzések.

Óva intem Pirandellót! Én egyszer nagyon megjártam egy ilyen rögtönzéssel. Kassán történt, nagyon régen. Konferánszot kellett rögtönöznöm. Egészen jól ment egy darabig, gyönyörűen beszéltem és folyékonyan, a közönség el volt ragadtatva. Egyszerre csak mégis belesültem. Nem tudtam folytatni. Egy értelmes szó nem jutott az eszembe. A legnagyobb botrány lett volna, ha... ha szerencsére, az első sorban, nem ül ott az impresszárióm, akinél ott volt a rögtönzésem teljes szövege gépírásban. Gyorsan felsúgta a folytatást, és meg voltam mentve.

Hát csak játsszák el azt a Ma este, rögtön című darabot, aminek nincs szövegkönyve, a színészek és a közönség számára.

Fő, hogy a súgó számára legyen.

Színházi Élet, 1930. 10. sz.

NEM MEGYEK EL INDIÁBA

Levél Mahatma Gandhihoz

Kedves doktor úr,

ne vedd rossz néven, hogy európai rangodon szólítlak (ha jól tudom, ügyvédi okleveledet Londonban szerezted), viszont én is teszek annyi koncessziót, hogy belemegyek ebbe az ázsiai, mindenkit testvérnek tekintő tegezésbe, amit versben vagy más költőműfajban magam is természetesnek találok, beszélgetésben kicsit szokatlan, ha valakit nem ismerünk személyesen. Na, mindegy. Különben úgyis tudom, hogy te most nem érsz rá leveleket olvasni és vitatkozni, a guyarati országúton, ahol megindultál Anglia és kicsit egész Európa ellen, hetvenkilenc tanítvánnyal - nem is küldöm el a levelet, majd elolvasod, ha ráérsz.

Talán nem is neked szól a levél, inkább saját magamnak. Még reggel az ágyban olvastam a lapokat, tudósításokat és elmélkedéseket, és nyugtalanul keltem fel.

Tudniillik...

Tudniillik, egészen világosan éreztem, hogy ez a drang, amit csinálsz most, ezúttal végre igazán több, mint "érdekes" híranyag - hogy tehát nagyon mindegy nekem, amit a lapok, pro és kontra, összefirkálnak: vannak események és elhatározások, s éppen a legszemélytelenebbek, amiket csak személyesen lehet tudomásul venni, s nem holmi általános eszmék és megítélések szempontjából. Egy újfajta nyakkendőszorító vagy egy bemutatott színdarab szerzőjéről oszthatom a közvéleményt, vagy szembeszállhatok vele - vallásalapítással és politikai forradalommal szemben csak önmagammal vethetek számot, ha meg akarom tudni, miről van szó. A vallásalapítás és politikai forradalom nem eszme és gondolat és vélemény és nézet, mint ahogy tévesen gondolják, hanem cselekedet - cselekedettel szemben pedig, személy szerint, egyetlen kérdése lehet csak önmagához épeszű, épérzékű és életakaró embernek.

Ez a kérdés így hangzik: nos, mi a teendő?

Mert ha helyesen és okosan cselekszel, Mahatma Gandhi, akkor minden helyesen és okosan gondolkodó ember fel kell, hogy ismerje cselekedeteidben a határozott választ fenti kérdésre.

Akkor nekem most szépen le kellene tenni a tollat, itthagyni lakhelyemet és családomat, átöltözni jóginak és lemenni Indiába, gyalog és szekéren, hogy jelentkezzem nyolcvanadiknak a hetvenkilenchez, már csak a kerek szám kedvéért is.

És mennék is, mennék bizony, mint ahogy menne mindenki - akár tudja magáról, akár nem tudja, hogy menne -, aki nyugtalan, aki keres, aki nem boldog, mert érzi, hogy mást kellene tennie, mint amit tesz, másként kellene élnie, mint ahogy él, ha egyszer egy intő és világító szó villámfénye feltárná előtte elégedetlenségének valódi okát.

S ha mégse megyek...

Mert nem megyek.

S ez nem azt jelenti, hogy Európát boldognak és tökéletesnek és nagyszerűnek érzem Ázsiával szemben - nem azt jelenti, hogy harcolni akarok valami vélt sötétség ellen valami vélt világosság nevében.

A fény és világosság felé szomjazom magam is, valóban, boldogító törvényét érzem magamban a lélek heliotropizmusának. De csak árnyalatokról lehet szó, kedves Gandhi, és mindaz, amit rólad és tőled hallottam, s veled kapcsolatban s előtted is, buddhizmusról és Karmáról és inkarnációról és Rabindranath Tagoréról és az egész gnosztikumról, befelénézésről és önmegismerésről és megváltó szeretetről és Krishmamurtiról, beleszámítva a fakírokat és jógikat és fényképeidet a lapokban, amiken hol mint reálpolitikus, hol mint Jézus Krisztus szerepelsz azzal a kedves, csúnya jó-tanuló képeddel - mindez, külön és együttvéve, átgondolva és átérezve, külső és belső tapasztalatok tükrében, használat előtt és használat után, egy cseppet se tette számomra világosabbá és éberebbé a félhomálynak ama kellemetlen álmát, amit, köszönöm szépen, Európában is álmodunk s még Amerikában is - de mi legalább tudjuk, hogy álmodunk, mi igyekszünk felébredni, mi nem hisszük, hogy megtaláltuk az egyedül üdvözítő igét, aminek útmutatása mellett végre cselekedni lehet: mi tovább keresünk kivezető utat, mi habozunk és erőlködünk, mi lármát csapunk, mi lázadunk önmagunk ellen, világ és Isten ellen, mi az "ég boltozatján" dörömbölünk, jól sejtvén, hogy e nyomasztó álomból való ébredés sem történhetik meg belülről - ahhoz külső zaj kell, ismeretlen világból, amelynek törvényeit nem állítjuk ismerni: viszont nem kötjük le magunkat az álom álnok logikájának - mi a homályt nem akarjuk homállyal megvilágítani, minekünk nem kellenek a spiritiszták, és nem hiszünk a kísérteteknek, akik csak sötétben láthatók -, mi inkább villanylámpát gyújtunk és rádiót és repülőt és mozifelvételt a te utadról: nem mintha villanyfényben és mozifelvételben látnók ama Végső Világosságot, amit ti kerestek, de mert villanyfény és mozifelvétel legalább új, még ki nem próbált kísérlet, kibújni a végzet "karma"-iból - mert mi világot és végzetet, sorsot és jövendőt nemcsak a zsarnok ember, de még a zsarnok isten kezéből sem vagyunk hajlandók elfogadni, míg szemtől szembe nem láttuk őt, hogy számot adjon: valóban önmagához hasonlónak akart-e bennünket.

Mi egymással már megvolnánk valahogy: nekünk csak Vele van számadásunk.

Mennék én, kedves Gandhi, ha mindabban, amit tőled és rólad hallottam, volna egyetlen új vonás, amit az embermegváltó gondolat ki nem próbált még - egyetlen új kísérlet, ami kecsegtet a reménnyel, hogy így talán sikerül, ami nem sikerült eddig: boldoggá és világossá tenni önmagunkban nemcsak az örömökre éhes állatot, de az igazságra és megismerésre szomjas embert is.

Tudom, hogy igaz ember vagy, a szó legszebb értelmében - nem a magad igazát keresed, hanem az igazságot. De túlságosan megszédítve nagyszerű példaképeidtől (holott őket sem való mivoltukban ismerted, csak álomképeiden át) nem látod, hogy a rajongó hitedben egyetlenül üdvözítőnek tetsző egyenes út számtalanszor bizonyult már zsákutcának, amiből se ki, se be, ha egyszer torlaszokhoz érsz - megfordulni, kijönni se lehet többé, elállják az utat azok, akiket magad mögé lelkesítettél. Nem jobb volna akkor inkább a vargabetű, hacsak eléri a nagy, ismeretlen célt?

Ezen az egyenes úton sokan megindultak már: keresztek és akasztófák jelzik az állomásokat.

Ki van már próbálva a zseniális kísérlet is: ad absurdum törni le zsarnokság és erőszak képtelen láncait, ezt a fából vaskarikát - a fegyvertelen megadást szegezni fegyverek ellen. Vértanúságnak hívták valamikor, aztán kapott gyakorlatibb neveket: sztrájk, szabotázs, amerikázás, éhségsztrájk, passzív ellenállás. Végeredményben, egy-két részletsikeren túl, nem sokat változtatott a dolgokon - a kiontott vértől nem minden zsarnok sápadt el, volt olyan, amelyik vérszemet kapott, és csak ádázabb mohósággal vetette rá magát az ártatlanokra. Nem mondom, hogy fegyver ellen csak fegyver segít - de hogy a betört fejben még kevesebb igazság lakik, mint a bolond és önző fejben, azt vádoló kongással hirdetik a halottak koponyái, halottaké, akik hiába áldozták fel életüket.

Nem, nem - valami újat kell kitalálni, igazán: mire megyünk a krisztusi szeretettel krisztusi csodatétel nélkül?

Nem megyek Indiába, Gandhi doktor, legfőképpen azért nem megyek, mert nem hagytad beoltani a himlősöket, azzal a megokolással, hogy a himlőoltás természetellenes.

Mi a himlőt találjuk természetellenesnek, Gandhi doktor - ezen nem segít semmi, csak a csoda, amit mindketten másképpen értelmezünk.

Nem megyek Indiába, mert úgy látom, mi még mindig jobban értünk téged, mint te bennünket.

Pesti Napló, 1930. március 15.

NÉMETEK ÉS NŐK

Kis vita hangosfilm előadása után

ŐNAGYSÁGA egyébként igen művelt, okos és érdeklődő úriasszony, másról is lehet vele beszélni, mint arról, hogy neki szép arca és jó alakja van, pedig csakugyan szép az arca, és jó az alakja. Na, hogy tetszett?

- Nagyon. Az első beszélő film, ahol fogalmat kap a fantázia nélküli hallgató is, hogy mi az a beszélő film, és mi lehet belőle. A női hang nem kappanszerű recsegés, mint az eddigiekben, lágyan és olvadón zeng - mellékzörej nincs, a természetes zörejek, lépés, vízcsobogás, pompásan érvényesülnek, életteljes keretet adnak az emberi szónak - s ami a legfőbb, végre figyelembe vették a hangperspektíva törvényét is, amit már a Singing Fool alkalmából sürgettem: a távolodó és közeledő hangok közt különbség van, s már érezni halvány nyomát a hangplasztika rekonstruálására való törekvésnek is: hogy észrevegyem, mint a valóságban, honnan jön a hang.

ŐNAGYSÁGA nem nagyon lelkesen. Igen, technikában a németek nagyszerűek...

- (Már fel vagyok paprikázva, látván, hogy kicsinyelni akarják a németeket.) Mér' és miben nem?

ŐNAGYSÁGA. A darab, izé... nem fogja meg az embert. Ugyanaz a zsíros, nehézkes, szorgalmi dolgozat, az a janningsi Gewalt-naturalizmus, ami már az Atlantik-ot is elviselhetetlenné tette a számomra.

- Ugyan! Talán rosszul játszottak? Nekem az Atlantik is tetszett. Végre egy film, ahol legalább igyekeznek komoly színészmunkát produkálni a szereplők is - nem operettszerű, kollektív ensemble-hatás az egyetlen cél.

ŐNAGYSÁGA. Nem is azt mondom, hogy rosszul játszanak. Inkább nagyon is jól játszanak, talán az a baj. Agyondolgozzák a szerepüket. Érezni az izzadságszagot, a mesterkéltséget, mint mindenben, ami német. Nézze meg ezzel szemben a Chevalier-filmet, ami pedig...

- (Folytatom, mert ismerem ezt a leckét): ...ami pedig technikában gyalázatosan rosszul van megcsinálva, holott a híres Hollywoodban készült, rengeteg pénzzel, annál kevesebb hozzáértéssel és tárgyi szeretettel - viszont Chevalier úr csakugyan elragadó fickó, azzal az állandó gaminmosolyával. Modoros, modoros, de kedves a modora, az biztos. No de hiszen nekem teljesen elég, ha elismeri, hogy technikai szabatosság és finomság, röviden: a kidolgozás, a keresztülvitel művészetében már megint a németek vezetnek, itt is - "english invention, made in Germany" felirattal -, mert remélem, azt csak nem vitatja, hogy a technikában mégiscsak a tökéletesebb és gondosabb munka ér többet - hogy ezen a téren nem lehet "agyondolgozni" a művet.

ŐNAGYSÁGA mosolyog. Hát, ez csak természetes. Zsebórában és autómotorban magam is a legmegbízhatóbbat szeretem.

- No látja, szóval azt, amin a legtöbbet bíbelődtek, amit a legkínosabban, leg-"izzadtabban" próbáltak ki és ellenőriztek és tisztítgattak, keresvén a hibaforrásokat, újra meg újra, meg nem nyugodva, míg a legjobb anyag a legmegfelelőbb elrendezésben legtökéletesebben meg nem közelítette azt az elképzelt ideált, amit a "zseniális" feltaláló, a híres latin intuíció embere csak sejteni mert, nem is remélve, hogy megvalósítható, mikor "ötletes" találmányát néhány rendetlen ceruzavonással felvázolta a kávéház márványasztalára.

ŐNAGYSÁGA. No igen, hiszen ez nem is vitás, hogy a németek legjobban értenek hozzá, kidolgozni és megcsinálni azt, amit mások kitaláltak. Szorgalmas, komoly nép, minden tiszteletre érdemes. Mégis, ne vegye rossz néven, hogy nő létemre nekem a kezdeményező erő, a zseniális első gondolat, az ötlet villanó szikrája - egyszóval és röviden: a tehetség imponál.

- Vagy mondjuk így: tetszik. Hát persze, hiszen éppen ez az - s ebből a szempontból -, nagyon is, sajnos (esküszöm, panaszképpen mondom s nem dicsekvésképpen), úgynevezett "tehetséges" fajtához tartozván, a "férfias" jelzővel illetett német népnek éppen hogy valami feminin jellegét éreztem meg abban a pillanatban, mikor nő létére hivatkozva azonosította magát a németekkel.

ŐNAGYSÁGA. Hogy én? A németekkel? Mint nő? Hiszen éppen... Egy szót se értek.

- Pedig nagyon egyszerű. "Ötlet szikrája", "kezdeményezés", "első gondolat", no meg, még őszintébben, "tehetség" - ezek mind férfias dolgok, s a nőnek azért tetszenek úgy, mert mindeme dolgok híjával szűkölködik. Freudista létére nem vette volna észre, hogy csupa erotikus kitételt használt?

ŐNAGYSÁGA meglepődve. Micsoda?

- (Legyintve, mert unom már ezeket az átlátszó dolgokat.) No persze. "Ötlet szikrája" mi volna más, mint a férfi ötlete, hogy "kezdeményező" módon övé legyen az "első gondolat", melynek hatása alatt nekimegy a nőnek, lévén hozzá "tehetség"-e - utóbbi kifejezés már nem erotikus, hanem egyenesen szexuális. Egy szabályszerű udvarlás látomását volt kegyes idézni, holott nyilván Shakespeare-re vagy Edisonra gondolt.

ŐNAGYSÁGA jóízűen nevet, minden kacérság nélkül. Na hallja, én már...

- (Elkeseredve.) Hiszen éppen ezért nem értjük egymást. Persze hogy magának éppen csak hogy ez a csekélység imponálhat, az első lépés bátorsága, minden, ami férfias - én azonban tehetetlenül és lenyűgözve vagyok bámulni kénytelen a nők és a németek hősi kitartását.

ŐNAGYSÁGA gúnyosan idézve. "Férfi és nő - hogy érthetnék meg egymást - hisz mind a kettő mást akar..."

- Hagyjuk az idézetet. Én nem a hasonlóságra, én a különbségre akarom ezúttal felhívni a figyelmét. És a "tehetség"-nek, az "ötlet"-nek arra a túlbecsülésére, amivel testi mivoltában csakúgy visszaél az elbizakodott férfi, mint ahogy szellemi mivoltában visszaél vele a "tehetség" vak fanatikusa. Tehetség! Tehetség! Ugyan mit jelent az egész? Egy szó, aminek semmi határozott jelentősége nincs. Ezzel a "hat-hét" raggal a közepén annyit árul csak el, hogy az illető "tehetne" valamit, ha akarna vagy tudna. No és mi az, hogy "feltalálni" - a világ legnagyobb feltalálója tett-e többet, minthogy észrevett valamit, ami a természet világában régen, őnélküle is megvolt már: utánozta csak a természetet, lefordította a természet ötletét emberi nyelvre, de valósággá váltani az ember számára már nem a "tehetség" férfias iniciatíváján múlt, hanem szorgalom, türelem és belátás művén, teremtő erőn, szóval női képességeken.

ŐNAGYSÁGA. Szorgalom, türelem, teremtő erő - mit hallok?! Ezek női attribútumok?

- A szó eredeti értelmében, nagyon is. Mert teremteni a nő teremt, a férfi csak alkot, az megint más. A csók "zseniális" pillanatnyi ötletéből például, ami valóban a férfi kezdeményezésére szokott történni, ugyan melyik fél váltotta valóra ennek a találmánynak lényegét, kilenc hónapig tartó aprólékos, kitartó, türelmes, teremtő munkával és kísérletezéssel?

ŐNAGYSÁGA egyáltalán nem pirul el. No hiszen - rendes férfi a csókot se sieti el. Egyébként örülök, hogy a "felmagasztalt női és anyai ideál" utolsó lovagjával találkozhattam...

- (Vállat vonva.) Ki beszél a nőkről? Bánom én a nőket! Én a németeket védem a felületes kicsinyléssel szemben, amire mindig hajlamos a "kellemes csevegő", mikor olcsó és népszerű hatásra van szüksége a társaságban. Védem őket, minden megnyilatkozásukban, nehézkességükben, nagyképűségükben, szőrszálhasogatásaikban, amit ők így hívnak: "auseinandersetzen". Mert igenis, ebből az "auseinandersetzen"-ből fakadt eleddig a vemhes és tévelygő világ minden pozitív java - ebből a jólcsinálásból, ebből az aggodalmasan kicsinyes "durchführen"-ből és "durchsetzen"-ből, ebből a szabatos és gondos megfogalmazásból a megváltó Igének, amiről mindig kiderült utóbb, hogy megváltó ereje éppen a fogalmazáson s nem a fogantatáson múlt - ebből a tiszta ész kritikájából és kategorikus imperatívuszból származott és származhatik csak amaz emberközponti, ember számára készült édenkert, amire mindnyájan áhítozunk - ez a kidolgozás és munka és izzadság és tárgyszeretet és türelem és kitartás és bizalom hivatott rá, hogy ne csak az állatok, az ember számára is elfogadható és használható lakhellyé rendezze be a teremtés "zseniális" találmányát, ezt a hat nap alatt összefuserált világot.

ŐNAGYSÁGA csak hogy övé legyen az utolsó szó. Amelyben, remélem, addigra már csak francia filmeket fognak játszani.

Pesti Napló, 1930. március 23.

REHABILITÁLT ASSZONYOK

Minden hódolat és elismerés Herczeg Ferencnek, aki lovagi kegyelettel és hódolattal szállt síkra legújabb darabjában egy méltatlanul megbántott asszony emlékéért, akire a közvélemény és egy kicsit az irodalomtörténet is neheztelt.

Szendrey Júlia hitvesi erénye, a nagy költő emlékéhez méltó kiválósága és szeplőtlensége tisztán ragyog immár - mint egy új Lohengrin, az illusztris szerző eljött fehér palástjában, és megverekedett érte, közönséggel és közvéleménnyel.

Hát persze.

Jó feleség volt ő, és derék anya - különben miért írta volna hozzá Petőfi legszebb verseit? S hogy halála után mégis férjhez ment - istenem, most már láthatjátok, nem szívesen tette, a kísértésnek sokáig ellenállott, az özvegyi fátyolt azért nem dobta el, s haláláig viselte a töviskoszorút. Tehetett ő a szabadságharcról?

Herczeg Ferenc műve új reményt önt azokba, akik - ha szabad mondanom, velem együtt - régen érzik már, hogy nemcsak a kortársak, de sokszor az utókor is igaztalanul ítél.

Sorozatot kellene írni azokról a derék asszonyokról, akiknek nevét a könnyelmű fáma meghurcolta, s akiket csak a női eszményképért lelkesedő költő írhat meg valójában, hogy tisztára mossa őket a történelem szemében.

Kérem, a legjobb volna, ha az Akadémia vagy más tekintélyes kör pályázatot hirdetne.

Így, kapásból, mindjárt mondok néhány tételt.

Kívántatik színmű Xantippe rehabilitására.

Xantippéről általában az van elterjedve, hogy így meg úgy, nem volt az a kifogástalan, angyali feleség, amilyenre egy filozófusnak szüksége van - és ez a hír kétezerötszáz éve tartja magát. Itt az ideje, hogy tisztázzuk a dolgot.

A színműben ki kell derülnie, hogy ő bizony igen áldott természetű menyecske volt. Hogy egy kicsit temperamentumosabb volt a többieknél? Az volt hát, de kinek kell afféle halvérű feleség? Tessék elgondolni, micsoda életet élt. Szókratész úr egész nap ott ült az Akademon-kávéházban, vitatkozott Gorgiásszal meg azzal az Alkibiádésszel, az affekta majommal a cserebogár halhatatlanságáról - csak beszélt, beszélt, beszélt, nem csinált semmit, még könyvet se írt, ahhoz ő lusta volt. Estére fáradtan jött haza, nem hozott semmit a feleségének - lehetett az ilyent másképpen kezelni, mint egy gyereket? Ő, Xantippe, úgy is bánt vele, hogy jó útra térítse: meg is korholta párszor, az igaz - talán nem volt igaza? Megmondta előre, nem jó vége lesz ennek - lám, a törvényszék el is ítélte, mégse azokat szidják, hanem éppen őt, Xantippét, aki pedig mindent megtett, hogy el ne zülljön egészen az ura - no de iszen jön még a kutyára dér! Hát nem ment el a főtárgyalásra, mikor az urát faggatták, jól összeszidta a bírákat, az elnököt, a jegyzőt, a teremszolgát, hogy mit akarnak ettől a maflától, nem szégyellik magukat? Aztán persze az urát is összeszidta, kellett ez neked, te nyámnyila, most aztán itt van, edd meg, amit főztél - no ugye, hogy jó feleség is volt, meg jó polgárasszony is volt, megvédte a törvényszéket is meg az urát is, mindenkit, és még azt mondják, hogy ő veszekedett, hű, azt a keserves jupiterit neki, hát ki meri mondani, a szemébe, álljon elő, hogy ő egy rossz szót szólt valakinek - álljon elő, hadd kaparja ki a szemit, még ha Plátónak hívják is - no, hol az a történelemíró, aki megvádolta? - no, hol van az a híres utókor, merjen egy szót szólni még - van valami kifogása talán? meg az egész mindenségnek?!! vagy talán a közönségnek, aki hallgatja a darabot?!! mert rögtön összedönti a színházat, ha őt rágalmazzák!!... mi?!... no, azért!... akkor hát övé a végszó!... és függöny!

Kívántatik színmű Kleopátra rehabilitálására. Hogy Caesar halála után Antoniusszal is volt egy kis flörtje? Először is Antonius kezdte, azt mindenki tudja, és mit tehetett - ő éppen csak udvarias volt, ahogy a királynőhöz illik -, nem tehet róla, hogy mindjárt az egész Egyiptomot akarja egy ilyen férfi, ha az ember egyiptomi cigarettával kínálja - s hogy Egyiptom ő volt, az természetes.

Egyébként, aki nem hiszi, hogy ő volt a világ legháziasabb, legszorgalmasabb asszonykája, az nézze meg Londonban a Kleopátra Tűje nevű obeliszket - volt-e még valaha asszony a világon, aki ekkora tűvel stoppolta a zokniját az uracskájának?

No és a többi... csak futtában...

Micsoda beszéd az például, hogy Dubarry meg Pompadour okai lettek volna valaminek, népnyomornak, forradalomnak? Hiszen a nép gyermekei voltak mindketten - s a gőgös Lajosokkal szemben, aki a tulajdon állával azonosította magát, ők még a fejükről is lemondtak, mikor a hóhér kölcsönkérte tőlük pár percre.

Vagy Josephine, hogy mást ne mondjak! Lett volna Napóleonból valaha császárleány férje, ha Josephine, önfeláldozó jósággal nem teszi számára tűrhetetlenné az életet?

Vagy izé... a Strindberg feleségei... akik, közvetve, annyi remekművel ajándékozták meg a világot!

Nevetséges, hogy milyen felületesek és igaztalanok a kortársak!

Először azt mondják Galli Curciról például, hogy aranybánya van a torkában!

Aztán csodálkoznak, hogy nem tud énekelni, aranybányával a torkában.

Színházi Élet, 1930. 12. sz.

PÉNZT VAGY ÉLETET

Gondolatok a nézőtér sarkából

Remekmű ez a Volpone, Ben Jonson úrnak, Shakespeare kortársának komédiája a pénzről - nem tudom, a közönség hogyan és miként szokott rátalálni hosszú évszázadok előtt és hosszú évszázadok után, biztos szemmel, minden esztétikai műveltség és kultúrigény kalauzolása nélkül és minden fémtani szakértelem nélkül, hogy fedezi fel egy ilyen egyszerű eszközökkel, könnyedén összetákolt játékszer anyagában a századok rozsdájával dacoló aranyértéket. Nem tudom, miféle ösztöne és tehetsége ez a közönségnek - az íróféle számára, ami vagyok, művészi szemléleten és egyéni ízlésen túl s ezektől függetlenül, van egy csalhatatlan érzés, ami akkor is elárulja, hogy remekmű körzetébe került, ha véletlenül szemléletének és ízlésének és kritikájának (csupa másodlagos jellege a művésznek) nem ízlik az egész dolog. Ezt az érzést Coreggio árulta el halhatatlan érvénnyel, amikor Raffaello képe előtt, nem tudván szavakat találni, kibökte és elárulta kritikai módszerének egyetlen igaz és őszinte alaptételét: "anch' io sono pittore", "én is festő vagyok". (Körülbelül ugyanez olvasható ellenkező előjellel, Arany Jánosnak egyik jelentéktelen kritikájában, amit holmi gyenge verskötetecskéről írt egy egykorú szemlében. Tanáros fejtegetésekkel és elemzésekkel kezdődik ez az írás, magyarázkodásokkal, hogy ez miért rossz, az miért tűrhető - egyszerre csak kitör a "kritikus", és csaknem káromkodva így fejezi be a hiábavaló erőlködést: "tudja fene, úgy vagyok én ezekkel a versekkel, mint a cigányprímás, akinek zeneakadémiai növendéket mutatnak be, hogy mondana véleményt a kezdő csemetéről - hallgatja egy darabig, aztán csak megvakarja a fejét: tessen ideadni, fiatalúr, azt a hegedűt, majd megmutatom, hogy kell csinálni".)

Nos hát igen, mit csűrjem-csavarjam - hogy a Volpone remekmű, azt onnan gondolom, mert sok év után megint egyszer azzal jöttem el a színházból: ejha, talán mégis jó dolog volna írni valamit, fütyülve korszellemre, világ folyására, divatra, politikára, barát és ellenség véleményére - tulajdon életemre is, ha másképp nem megy.

Azonban fütyülni, úgy látszik, nehezebb, mint fütyörészni - boldog és hetyke alkotás helyett hadd jöjjön a "mindent megértő" bölcsesség: néhány széljegyzet a Mű talapzatára.

Micsoda egy remek pofa ez a Volpone, ez a minden hájjal megkent, gaz zsenije az emberismeretnek, tehát az önmaga ismeretének is, aki ezen az alapon rájött a pénzszerzés biztos módjára: nem a szereteten és részvéten, hanem a gyűlöleten és irigységen keresztül kell megfogni az embereket. Betegnek és halottnak tetteti magát, dögszagot terjeszt maga körül, hogy a dögszagra összesereglő hiénák zsebéből kicsalja azt a pénzmagot, ami az ő teteméből akart felhízni, s nemhogy bánatot vagy kiábrándulást nem érez, de majd megpukkad az egészséges, vidám röhögéstől, látván, hogy barátai mennyire kívánják halálát. "Kianalizált" ember, freudista értelmezés szerint, azt már meg kell adni: nincsenek illúziói, a kutyafáját. (Csortos figurája ellenállhatatlan, s a többiek is pompás munkát végeznek.)

És mégis, ennek az egészséges, remek gazfickónak van egy Achilles-sarka, lelkének van egy beteg pontja, s ezzel alulmarad cinkostársa, a könnyelmű Mosca mellett, aki éppen ezért végre is lefőzi és lefölözi, túljár az eszén.

Volpone maga is kapzsi. Nem a Shylock tragikus módján - fölényesen és vidáman, de mégiscsak kapzsi, ami annyit jelent, hogy a pénzt önmagáért, céltalanul szereti -, s önmagáért, céltalanul, szinte azt mondhatnám: érdek nélkül szeretni valamit, még ha az a valami pénz is, csaknem művészi, tehát beteg vonás.

Ezzel válik hasonlóvá azokhoz, akiket dróton rángat, s ezen bukik el.

Mosca lenézi és megveti a pénzt, lelkében a pénz még nem végezte el kultúrmunkáját, nem vált bálvánnyá, megmaradt tiszta, ősi jelentése: csereeszköz és közvetítő, amire nincs is szükség, ha közvetlenül juthatok a javakhoz.

Ő ezeket a javakat szereti: az életet.

Volpone különb, Mosca életrevalóbb.

De mind a ketten mai figurák, a szó legmodernebb értelmében, mint ahogy mai figura holmi "társadalmi" dráma bankárja, vagy Ady lírai balladájának hőse, a Disznófejű Nagyúrral hadakozó költő, aki, ha keserű haraggal, mégiscsak a boldogság mennyországának kapuját tiszteli benne - s bár elismerni nem, felismerni mégis csak Miurunk Pénzben véli az Istent.

Pedig hát...

Talán mégis tévednek.

Ezen sokat tűnődöm mostanában.

Nem a szenteltvízbe áztatott kiskáték romantikájára gondolok s nem holmi dickensi érzelmekre, hogy aszongya, hidd el, nem boldogok a gazdagok, s az egyszerű pórt sokszor megirigyli az autón száguldó milliomos.

Ilyesmiről szó sincs, nagyon jól tudom, hogy vannak boldog gazdagok és boldogtalan szegények. Nem is érzelmi, egyszerű logikai megfontolás ejt gondolkodóba: tulajdon vágyaimat és igényeimet vizsgálom.

Valamikor világosnak látszott a sorrend. Életet akarok, de ehhez pénz kell: tehát pénzt akarok, hogy eljussak az élethez.

Akkor természetesnek találtam, hogy mindenki így van ezzel. Aztán egyre nyugtalanabbul, más meggyőződésre vezetett a tapasztalás.

A nagy pénzcsinálókat ott találtam, túl az ifjúságon, az élet értelmén - ezek mintha megfordították volna a dolgot: élni akarok, hogy pénzt csináljak. S magam is csakhamar rájöttem, hogy választani kell, a kettő nem fér össze, élet és pénz nem állnak egymással okozati összefüggésben, mint ahogy a józan ész hinné, s a rabló, mikor pénzt vagy életet követel, nagyon is helyesen teszi fel a kérdést - ez a rabló maga a Társadalom, s nekem választanom kell, mert a kettőt nem tűri meg együtt.

De hát miért, hogy lehet ez, micsoda téboly, értelmetlenség, cél és eszköz felcserélése, fanatizmus, babona, hülye bálványimádás, életisten vallása helyett - hát csakugyan ilyen ostoba volna az ember? Ennyire nem látná a fától az erdőt?

Nos, nem egészen így van.

Valamit elfelejt a légüres térben spekuláló moralista: s ezt a valamit felejtette el Marx is, úgy látom, híres tanában, mely hivatva lett volna rendet csinálni ebben a zűrzavarban. A moralista és szocialista és kommunista abból a feltevésből indul ki, hogy a pénz tulajdona annak, akinek birtokában van - s akinek még nincs, azért harcol érte, mert szintén ezt hiszi.

Pedig a valóságban ez egyszerűen nem igaz.

A megharcolt pénz csak látszólag szünteti meg az érette való harcot - ez a harc, míg a pénzt egymástól raboljuk, tovább tart, s ugyanakkora vagy még nagyobb éberséget, energiát és lefoglaltságot követel a vagyon védelmében, mint amekkorára a vagyon megszerzéséhez volt szükség.

Mert valameddig az értékekért dúló harc ember és ember közt meg nem szűnik, nem a miénk az, amit el lehet venni tőlünk; ezt a "tulajdon"-t elvehető és változható emberi törvények biztosítják csak - s ezeket a törvényeket külön meg kell védeni, fegyverrel és erővel és pénzzel.

Tételben így hangzanék ez: minden vagyon tulajdon jellege függvénye csak annak az erőnek, amivel meg tudjuk védeni.

Minél nagyobb a vagyon, annál nagyobb erő kell a védelméhez: s ez az erő felemésztheti a pénzt magát is.

Nem megkönnyítése - megnehezítése az életnek a pénz -, a hatalom nem kiváltsága és eredménye, hanem keserves kényszerberendezése a minden oldalról veszélyeztetett, ingó alapon uralkodó Pénzistennek. A gazdasági krízis napjaiban láttunk hatalmas bankokat, melyeknek páncéltermei és védelmi berendezései nagyobb értéket képviseltek, mint amekkorát védeniük kellett.

Ezért követel magának külön életet a pénz - ezért kell választanom pénz és élet között.

A valódi költő jól tudja ezt - jól tudja, hogy csak az az övé, amit el nem vehetnek tőle: nem vágyak és igények, amiknek teljesülése guruló aranyak élén - s még csak nem is élet javak, amiknek érvénye körülbombázott harci szekéren szalad előttünk. Az önmagunkkal kötött béke boldogító érzése ez az egyetlen magántulajdon - ezt senki nem veheti el egyszerűen azért, mert senki nem élheti át helyettünk.

Miénk csak az, amiről csak magunk tudunk.

Pesti Napló, 1930. március 30.

WAGNER ÉS HANGOSFILM

Válasz kétségekre

Levelek és vélekedések érkeztek címemre a németekről és a hangosfilmről szóló, többrendbeli vélekedésemre.

Akik jól értettek-helyesebben, akik hajlandók voltak követni a képzeletnek, elismerem, kissé nyaktörő útján, ahogy a jövőt kirajzoltam a jelenből -, azok igazat adtak.

Akik nem adtak igazat - ahogy homályos és határozatlan szavaikból látom -, azok nem jól értettek.

Ez utóbbiak számára, egyszer s mindenkorra, szeretném egyszer összegezni az újszülött művészetről szóló gondolataimat, s látomásom: ha időm volna, legszívesebben könyvet írnék a hangosfilm jövőjéről, lévén ez a kérdés döntő példák és igazolások forrása egy nagyobb és fontosabb probléma végleges megértéséhez: hogy miképpen függenek össze Élet és Művészet, Természet és Technika, Ember és Fejlődés. (Mellékesen a színészet paradoxonjának új fogalmazását is meg kellene csinálni sürgősen: a valóságtól függetlenült Élő Tükör - így nevezném a hangosfilmet - s ezzel a testi ábrázolás művészetének a többi művészettel egyenrangúvá előlépett halhatatlanná válása égetően aktuálissá tette egy színészi világszemlélet elképzelését abban az értelemben, ahogy írói és zenei és festői világszemléletről beszélünk.)

Mert - és ezúttal, röviden, csak ezt akarom hangsúlyozni - a hangosfilm jövőjének lényege éppen abban van, hogy egyesíti mindezeket a művészeteket, s ezzel minden művészet és ábrázolás végső célját ostromolja meg: maradék nélküli és maradandó mását adni a múlandó valóságnak.

Ez a gondolat, egyesíteni a művészeteket, egyetlen, minden mélységet és magasságot, minden érzékit és érzék fölöttit, minden esetlegest és végzetest összefoglaló egységes műfajban - ez a lázas művészi álom nem ma született meg.

A múlt század közepén, sok évtizeddel a lerögzített mozgás hangszerének, a filmnek felfedezése előtt ott kísértett már ez a vakmerő elképzelés, e hősi vállalkozás terve egy egeket ostromló, telhetetlen és nyughatatlan német zseni vérében és idegeiben.

Wagner Richard gigászi álmára gondolok, a "Gesammtkunst" ihletére: a Műfajra, ami nem is műfajnak készült, hanem a Műnek magának, s amit csak az osztályozó szűkkeblűség nevezett el "dalműnek" - az eredeti terv szerint egy lélegzetre hőskölteménynek, végzettragédiának, szimfóniának, festménykompozíciónak, szobrászi remeknek, építészeti alkotásnak s nem utolsósorban a drámai emberábrázolás színhelyéül szánták - óriási művészi Cselekedetnek, amelynek rendjén nyilvánvaló lesz néző és hallgató előtt, hogy szó és kép és muzsika, gondolat és zönge és zörej nem könyvek és képtárak és kották külön rekeszeiből sarjadt magánügye a művészetnek - hanem hogy mindeme megnyilatkozások közös forrása az ősi ember, a lüktető élet, érzés és indulat: hogy egymásba folyó, egymássá átalakuló jelenségek ezek, fény és hang és forma és anyag - hogy az érzés és indulat, a létezés hőfokától (ma már mondhatnánk így: rezgésszámától) függ csupán: s ami egy pillanattal előbb kép volt, egy pillanat múlva szó lesz, s ami szó volt, azt, ha felfokozom, előbb ütemmé és rímmé, költészetté, végre összhangzattá és melódiává, muzsikává magasztosul!

Az új fizika, a különféle jelenségeket egyetlen, ősi mozgás számrendi fokozatának tekintő felfogásával, igazolta ezt az álmot.

Mert ne felejtsük el: a beszélő film egy és ugyanarra a vékony lemezre veszi fel, egymás mellé és egyszerre, a fény- és hangjelenségeket.

Vegyük ehhez a színek s a formák világát, a mélységet, plasztikát - s eszköz áll rendelkezésünkre, aminek segítségével az egész fizikai világot odaállíthatjuk a művészet szolgálatába - s a költő elgondolásának, a drámának kulisszáit eredetiben mellékelhetem a műhöz: minő gazdagság a fantázia számára! kulissza a világ! s a cselekmény színhelye ugyanaz, mint aminőbe az első dráma, Ádám és Éva történetét helyezte el minden költészet őse.

Isteni színjáték, isteni színpadon, a mennybolt zsinórpadlása alatt!

Ez a felszabadult színpad: Othello a valódi Velencében, Caesar a piramisok tövén, Faust a régi német városban, Peer Gynt szerte a világon: egyik felvonása a norvég partokon, a másik Afrikában.

S Wagner hóbortos álma, holmi lehetetlen színpadról, amelyen istenek hadakoznak a felhők közt, walkürök paripái dobognak, tűzhányók törnek ki, s végtelen tenger hullámain hányódik az Elátkozott Hajó - ez a színházi képtelenség, amit eddig megcsináltak valahogy, a komikum határát súrolva, festett rongyokkal és gépekkel és süllyesztőkkel és laterna magicá-val - ez a szánalmas tákolmány, aminek nyilvánvaló művészietlenségén megfeneklett eddig a Gesammkunst nagy gondolata, egyszerűen lomtárba kerül, mint fölösleges kellék.

De mert még mindig vannak, akik filmet és eleven drámát úgy állítanak szembe, mint technikát és művészetet, felajánlom a gondolatkísérletet: vajon Wagner, a százszázalékos művész, hogy írna operát, ha ma élne!

Tessék elolvasni a partitúráit, s nem lehet kétséges a válasz.

Aki mindenben a tökéletest akarta, lehetetlent követelvén, hogy a lehetőt megkapja, hogyne kapna mohón a fantasztikus lehetőség után, hogy a színész munkáját; ma már éppen úgy lehet tökéletesíteni, csiszolni, felfokozni, megalkotni, mint valami írásbeli vagy kottára vetett, vagy márványba rögzített remekművet, mivel teljesítménye nem függ többé hangulattól és diszpozíciótól (egyszer kell csak eljátszania szerepét!) - s hogy a környezetet színpadi festők rongyai helyett Isten művéből válogathatja ki.

Képzelhető, hogy a Bolygó hollandi-t másnak írná meg, mint filmoperának?

Ihletet az északi tengerpart hullámai szolgáltatnak, amint tompa robajjal törnek meg a sziklafalon - ebből a valódi zörejből s a valódi hullámverés hangjából és képéből kereste volna ki a nyitány elemeit, észrevétlenül varázsolva ki belőle a muzsikát, mint a szobrász, ki a kövek lágy belsejéből teremti emberi figuráit.

S valódi tengeren látjuk hányódni az elátkozott hajót - közelről és messziről, részleteire bontva s összefogva egyetlen pillantással, elemeiben s összhatásaiban, ahogy a legfinomabban értelmezett mese kívánja -, s a zenekar immár nemcsak a történést, az epikus elemet illusztrálja és magyarázza, de a festőit is: hangsúlyt adván mindama bonyolult érzésnek, amit egy rejtelmes táj, egy váratlanul felbukkanó részlet, ég és föld, az egész Természet kelt a szívünkben.

Az álom megvalósul.

Még egy utolsó, döntőnek látszó érvvel kell számolni, amivel a naiv romantika próbálja elhitetni érzékeny szívekkel, hogy a "mozi" soha nem lehet igazi művészet, lévén a vászon hőse vászonból vétetett homunculus, géplény, nem eleven, hús és vér valóság.

Ez igaz.

De hol, miből került ki, mióta kultúréletet él az ember, hogy a művészi hatás anyaga, mely a szerves, eleven, élő életről ad hírt, szerves, eleven, élő lény lehet csak?

Éppen ellenkezően.

A színművészet és színpad volt az utolsó primitív kultúrszokás, melynél a művész közvetlenül érintkezik közönségével. Úgy viszonylik az eljövendő színművészettel, mint egy verseit előadó őskori dalnokhoz egy milliós példányszámú remekmű szerzője.

Hiszen a művészi alkotásnak, éppen ellenkezőleg, lényege, hogy szervetlen, élettelen, tehát maradó anyagban fejezze ki az életet: betűben, kottában, festékben és kőben.

És filmben, ha azt akarjuk, hogy a színész is valódi mű alkotója lehessen.

Valódi mű: hősi erőfeszítés, hogy az emberből megtudhassuk, ami benne önmagánál több: a halhatatlan sorsot.

A görögök és kínaiak régen érezték ezt, mikor koturnusra állították, s álarc mögé rejtették az eleven színészt, hogy eltüntessék, ami benne kicsinyesen és bosszantóan "közvetlen" - az elmúló pillanatot, amit nem lehet megfogni.

Mit féltek, kicsinyhitűek, attól az álarctól, amit a fotografáló szemnek valódi szemünknél tökéletesebb, hajlékonyabb, megértőbb, észrevevőbb és a valóságot valóban kinyilatkoztató szerkezete készít az arcunkból?

A gépszem jobb, mint az emberi szem: utódaink jobban fognak látni bennünket, mint ahogy mi látjuk egymást.

Pesti Napló, 1930. április 6.

FELFEDEZTEM A LEGNAGYOBB MAGYAR KÖLTŐT

Neve: Baralla Péter
Foglalkozása: kubikos földmunkás

Nem vagyok a lelkendező pátosz embere - s most, amikor az izgalom és felindulás erőt vesz rajtam, mert egy rendkívüli esemény rendkívüli szavakat kerget tollam hegyére, úgy érzem, inkább bocsát meg a Színházi Élet közönsége azért a pongyolaságért, hogy sebtiben és kellő előkészítés nélkül jelentem be ezt az eseményt, mintha nagyképű frázisokat faragnék, ahelyett hogy magát a tényt hagynám beszélni magam helyett.

Röviden tehát - hölgyeim és uraim, az irodalomnak (szándékosan mondtam így: Irodalom, s nem Magyar Irodalom - az első szó, jelző nélkül, az egész világ irodalmát, sőt az irodalom történetét jelentvén) nagy eseménye van.

Amikor elhatároztam, hogy írótársaimmal egyetértve a Színházi Élet-nek írom meg első beszámolómat, az az egyszerű megfontolás vezetett, hogy ha a technika csodáinak világában szaklapok szokták hozni a nagy felfedezések hírét, a szellem világának tüneményeiről egy népszerűen irodalmi orgánum nagy nyilvánosságát illik először értesíteni.

Mert tünemény jelentkezett a szellem és képzelet égboltozatán: üstökös, amelynek fénye már most hatalmasabbnak látszik minden eddiginél - s ha a jelek nem csalnak, s az üstökös csillagnak bizonyul, számolnunk kell az egész firmamentum újjászületésével.

Shakespeare feltűnését így jelentette be egy nagy esztétikus: Avonból hattyú indult el.

Nem vagyok esztétikus. Szeretem a világos fogalmazásokat. Fenti szép mondást hadd variálom hát így:

Szigetszentmiklóson megszületett minden idők legnagyobb magyar költője, s úgy lehet, korunk legcsodásabb szellemóriása. A neve: Baralla Péter. Foglalkozása: kubikos földmunkás.

Sokan keresnek fel kézirattal: novellát, verset, színdarabot hoznak kezdő írók, hogy mondjak véleményt, adjak tanácsot.

Baralla Péter ezek között jelentkezett. Parasztruhában volt, ami nem lepett meg (gyakorlatomban sokszor fordult elő), s az a szerénység se tűnt fel, amivel egy kötetre való kéziratot letett az asztalomra. De a szemében volt valami... Elkaptam a fejem, s a szokásos formulát hadartam el, hogy jelentkezzék néhány hét múlva.

Este eszembe jutott, nem tudom már, miről. Véletlenül az ágyam szélén álló asztalkára került a kézirat - csak ki kellett nyújtanom a kezem. Szórakozottan lapozni kezdtem.

Ez fél egy felé lehetett.

S hajnali öt órakor még ott ültem éberen, az ágyban, le nem hunyt szemem tágra nyíltan, könnyben úszva tapadt az utolsó oldalra - ez az oldal remegett a kezemben.

Kilenc órakor feltelefonáltam Babits Mihályt, Móricz Zsigmondot, Herczeg Ferencet - ezenkívül a Kisfaludy Társaság s az Akadémia elnökét s néhány nagy kiadót: az Athenaeumot elsősorban, mint a Petőfi- és Ady-művek tulajdonosát. Ezenkívül sürgöny ment Szigetszentmiklósra, Baralla Péterért, hogy azonnal utazzék fel Pestre - a pályaudvaron várom. Egy óra múlva válasz jött, hogy befejezi legújabb versét, s azonnal jön.

Mikor a sürgönyt küldtem, még nem beszéltem senkivel - nem vagyok elbizakodott, s nem hiszek ítéletem csalhatatlanságában; Arany is feltételesen fedezte fel Madáchot. Ezúttal mégis, biztos voltam, hogy nem tévedhetek: nem az én ítéletem világított, hanem a Mű maga.

A délelőtt folyamán egész sereg írónak és kritikusnak módjában volt elolvasni a verseket, a legelőkelőbbeknek is. Délutánra megérkezett Baralla, és legújabb versét először én voltam szerencsés hallhatni, amint azt a fényképfelvétel bizonyítja: egyben első fényképe a költőnek.

Véleményünk - nagyon csekély és inkább technikai részletkérdések szempontjából felvetett eltérésekkel - egybehangzóan kialakult már addig: s e vélemény, a magyar Parnasszus véleménye, igazolta fenti állításomat:

Baralla Péter a legnagyobb magyar költő - aki eddig élt!

Ez nem alkalmas hely s az idő sem alkalmas még, hogy Baralla Péter kubikos verseit méltassam vagy akárcsak ismertessem a közönséggel. Nem is lehet feladatom.

A közönség úgyis hamarosan - úgy lehet, már egy héten belül - kezébe kapja magát a Művet, a Végső Bölcsesség című kötetet. Az Athenaeumnak sikerült öt évre lekötni Baralla Péter munkásságát, s a kéziratot azonnal nyomdába adta. Egyelőre húszezer példányban nyomják, és mire napvilágot lát, a francia, angol és német műfordítások is elkészülnek, s így könnyen megtörténhetik, hogy a külföldi kiadások egy időben jelennek meg.

Nekem ehhez, egyelőre, nincs hozzátenni valóm. Büszke vagyok rá, hogy az én szerény személyemen keresztül indult meg hódító útjára ez a csodálatos pályafutás, hogy rajtam csapott át először a világköltészet egyik leghatalmasabb villáma. Befejezésül legillőbbnek vélem, ha kontár tollamat félárbocra bocsátva, őt szólaltatom meg - legszebb és legmélyebb versének, a Végső Bölcsesség legszebb és legmélyebb strófáját, az egész kötet tartalmát és mondanivalóját mintegy fókuszban összefoglaló végső kicsengésű csodálatos sorait idézvén, amiből a legfelületesebb olvasó is megérzi talán, mekkora szellemi képzelet, bölcsesség, emberismeret és isteni lángész tüzének bűvkörébe került - Baralla Péter legnagyobb versének legnagyobb versszakát, amely így hangzik:

Akár hiába, akár nem hiába
És általába'
Az ember számára a legnagyobb kincs
Hogy szereti hinni azt, ami nincs
S nem hiszi azt, ami van.
A Gaurizankár tízezer méter
De az nem elég
Jöjjön hát Baralla Péter
Aki nagyságban vezet
Bár sohase létezett,
Bőg a szivem belseje
Ma van április elseje.

Színházi Élet, 1930. 14. sz.

A VÍZBE UGRÓ MŰVÉSZBECSÜLET

vagy az érem másik oldala

Ha csak reklám kell, Hella fiam, leendő filmcsillag, aki a Margit-hídról fejest ugrottál, állítólag fogadásból, hogy kifizesd a penziószámládat, lényegében reklámcsinálási célzattal, valójában pedig, úgy látszik, egyszerű szerelmi öngyilkosság gyanánt - ha csak reklám kell, parancsolj, gyermekem, amennyire szerény képességemtől telik, állok rendelkezésedre magam is, amint látod. Reklámot, azt adhatok, nem kerül semmibe, még én keresek rajta.

Bár nem egészen értem, miféle reklámról van szó. Ha jól olvasom nyilatkozataidból, filmszínésznő szeretnél lenni, tehetséget érzel magadban, azonkívül tizenkilenc éves vagy és csinos, és nem akarnak észrevenni. Eddig rendben van, a filmművészet nagy dolog, nemes dolog, a jövő zenéje és a legméltánylandóbb művészi becsvágy, ha valaki ezen a pályán szeretne érvényesülni. Biztosan olvastad, ugye, múlt heti cikkemet a Gesammtkunstról, minden művészetek egyesítéséről, aminek megvalósulási lehetőségét a film jövőjében látom. Persze hogy olvastad, lefordították neked németre biztosan, és akkor keseredtél úgy el, hogy te nem lehetsz ama felszentelt művészek közt, akik ezt a jövőt kiépítik - vagy akkor lelkesedtél úgy fel, hogy elhatároztad, ha törik, ha szakad, te kiverekszed magadnak a pályát, melyen életedet feláldozhatod a művészet oltárán.

Mit mondasz, Hella, hogy dehogyis olvastad, ördögöt? Mindegy, én a magam részéről mohón és figyelmesen elolvastam minden sort, amit te nyilatkoztál ebben az ügyben, és levontam a tanulságokat.

Az első, kérlek szépen, ez a reklámkérdés, amit ti, fiatalok, úgy látom, merőben másképp fogtok fel, mint ahogy mi fogtuk fel valamikor. Azt mi is tudtuk, hogy a reklám fontos dolog, igaz ugyan, hogy dicsőségnek, elismerésnek, eszméink diadalának meg effélének neveztük néha, de azért tisztában voltunk vele, hogy egyszerűen a sikerről van szó, sőt még azt is sejtettük, hogy amit általában erkölcsi sikernek szoktak minősíteni, érdemeink méltánylása és megbecsülése alapjában egy későbbi természetbeni sikernek biztató ígéretét jelenti. Azonban volt egy lényeges különbség. Mi a "reklám" szót - s talán ez volt a naivitásunk - eredeti, a kereskedelemből kölcsönvett értelemben használtuk -, mi tehát úgy képzeltük a dolgot, hogy reklámot árunak szoktak csinálni, olyasvalaminek, ami már megvan akkor, amikor a reklámot csinálom neki. Ennek megfelelően, a reklámcsinálás szükségletének gondolata akkor jelentkezett bennönk, mikor mint írók vagy festők, vagy színészek produkáltunk valamit a szakmában - a produkció elismertetése céljából szerettünk volna aztán reklámhoz folyamodni.

De hát ez logika volt, s élet és logika nem nagyon szeretik igazolni egymást.

Ez az újfajta élet, amit szerencsénk van személyesen ismerni, a te felfogásod helyességét igazolja, Hella fiam.

Az ember előbb csinál reklámot, aztán kezd tűnődni rajta, hogy mire használja fel a reklám által felkeltett érdeklődést.

Előbb ismerjék csak meg a céget, majd aztán meglátjuk, mit szállítson a cég. Ha a cég iránt megvan a bizalom, egészen mindegy, cipőfénymázt ajánlok fel a nyájas vevőnek, vagy villamos életelixírt: az áru "menni" fog, egyszerűen azért, mert divatban van. Nagyon alacsony, elavult foka a kereskedelmi gondolkodásnak abból indulni ki, hogy mire van szüksége az embernek, cipőfény mázra vagy életelixírre? A világcikkek készítőinek magasabb iskolája, mélyebb emberismeret birtokában, ma már nagyon jól tudja, hogy az embereknek egyszerűen nincsen szüksége semmire, s ha utóbb mégis kiderül, hogy volt, mert hiszen megvették az árut: ezt a szükségletüket nem ők fedezték fel magukban, hanem a zseniális üzletember. Mindig tapsoltam annak a tehetséges hirdetésféleségnek, ami először egy ismeretlen nevet vagy szót dob ki plakáton és röpcédulákon, nem fűz hozzá kommentárt, nem jelzi, mire vonatkozik az a szó vagy név - megvárja, míg mindenki ismeri a szót, s csak aztán közli, hogy az illető szó tulajdonképpen egy új mosószer, vagy egy "világhírű" énekes neve, aki "megérkezett városunkba" - nem tudok szabadulni a gyanútól, hogy (ez lévén a siker lényegtelenebb része) utólag határozták el, a szó sikeréhez mérve, mosószert csináljanak ilyen címen, vagy világhírű énekest fedezzenek fel.

Mert hiszen mindegy.

Lám, Hella halálugrásának sikerét is mennyiségben és nem minőségben értékelik, s a ma reggeli lapokban örömmel dicsekszik az újságíró, hogy Hella már száz levelet kapott, hívják kabarék, cukrászdák, hívják direktrisznek, kalapszalon-tulajdonosnak, feleségnek (ötvenen kérték meg kezét), úszómesternek, kikiáltónak, regénytémának, úrlovasnak, sőt az a gyanúm, hogy titokban (csak ezt persze még nem szabad közölni) államtitkárnak és pénzügyminiszternek is meghívták, és most habozik, melyik állást fogadja el.

Csak éppen moziszínésznőnek nem hívja senki, pedig azért ugrott a Dunába, állítólag.

Végül is ki törődik vele, mivel van sikerem? Fő, hogy sikerem legyen.

Gyerünk tehát a hídra, a híd nyomorúság, és ismeretlenség országából hírnév és dicsőség paradicsomába vezet - gyerünk a hídra, csak azt ne reméljük, hogy egyenesen végigjárjuk útját: sok ott az akadály, s a hídfőnél nagy a tolongás. Sokkal egyszerűbb megállni középen, s holmi csinos artistaprodukció kíséretében átvetni magunkat munka és kitartás ostoba korlátján - odalent reflektorcsóváját igazítja már felénk a disznóbélű kíváncsiság, melynek mindegy, mit zabál: az ő mentőcsónakja visz majd ki minket, piros lobogóval, a túlsó partra: csak az örvény el ne sodorjon addig.

De még erre sincs szükség.

Siker királynő sokkal kisebb igényű napjainkban, ha arról van szó, kinek nyújtsa segítő kezét.

Egyre gyakrabban látjuk magunk közt, mesterségünkben s azon túl is, a sikernek kevésbé vakmerő s mégis diadalmaskodó hőseit, akik egyszerűen úgy lettek azzá, amivé lettek, hogy büszkén s kitartóan nevezték magukat annak, amivé lenniök kellett volna.

Olcsó világot élünk. Az erőművésznek ma már nem kell felemelnie a nagy ólmot, kimozdítani a nagy sziklát. Elég, ha kijön a színpadra, s izmait mutogatván kihirdeti, hogy ő nagyon erős.

Az oroszlánnak nagyobb sikere van, ha körmeit mutogatja csak, s a prófétának, ha önmagát ünnepli, mondván: "én a jövőbe látok"! Senki nem kérdezi tőle: ugyan mit látsz a jövőben? - bátran dicsekedhetik.

Emiatt még csak ugrani se kell.

Elég, ha úgy teszek, mintha akarnék.

Pesti Napló, 1930. április 13.

FEJ VAGY ÍRÁS

avagy szabad-e egyebet is, mint sírni, a Kárpátok alatt?

Az alkalom, amit sietve felhasználok, lapunk más helyén bővebben s szakszerűbben tárgyaltatik. Abból áll, hogy Quesnay urat, aki filozofikus író címen volt elkönyvelve a művelt emberek csekély közvéleménye előtt, megtették a Baselben alapított Világbank elnökévé és vezérigazgatójává - ez a Világbank hivatott egy eljövendő Egységes Európa testének legfontosabb szervét, gazdasági vér- és nyirokcsatornáinak központi hajtószerkezetét, kamráit és billentyűit összefoglalni, hatalmas motorban - igazán olyan lesz, mint a szív egy felsőbbrendű emlős mellkasában!

És ezt a szívet - tetszik érteni? - egy filozófus kezébe tették! Mondd és írd: filozófus!

A csoda, saját külön filozófiám szerint (lásd Ki kérdezett? ily című értekezését) örök életű - akik három napról beszélnek, összetévesztik a csodálkozással -, ez utóbbi valóban nem szokott tovább tartani. Sietnem kell hát, hogy el ne múljon a három nap, ameddig még Pesten is, kitűnő újságírótársaim körében, bizonyos respektus lesz tapasztalható filozófus és filozofálás irányában - ejnye, ejnye, mégse lehet olyan bolondság az a Schopenhauer meg az a Kant, ha ilyen fő-fő vezérigazgatóság jöhet ki belőle a végén: - képzeld, barátom! egy világbank vezérigazgatója!

Gyorsan hát, amíg lehet és hagynak, hadd filozofálok egy sort - a filozófiáról.

Mert akár hiszed, akár nem, drága olvasóm, egyetlen barátom te, ebben a türelmetlen világban, édes sóhivatalom is azonkívül, aki meghallgattad panaszomat - akár hiszed, akár nem, olvasó, aki mindig idefigyeltél, sőt mindig csak akkor figyeltél ide, mikor valami életbevágóan, a te és az én életébe vágóan érdekes tárgyról beszéltem neked, vagyis egy szóval és röviden filozofáltam, igenis filozofáltam, filozofáltam cikkben és tanulmányban és novellában és humoreszkben és versben és néha még zenében is és rajzban, ha másképpen nem ment, lelkendezve sokszor a pillanat izgalmában, amikor a filozófia megszületett, hogy sürgősen közöljem veled - akár hiszed, akár nem, az én közvetlen, szűkebb környezetem, az írói és újságírói és kritikusi szakközvéleményem tereád hivatkozva merészelt sokszor lebeszélni engem a filozofálásról, azzal a megokolással, hogy te mulatni vagy élvezni, vagy szórakozni akarsz és nem gondolkodni - engem, aki szóban és betűben húsz éve érintkezem veled, s tapasztalásból tudom, hogy gondok s kényszerektől determinált életeden túl egyetlen szórakozásod, élvezeted és mulatságod felismerni önmagadat a szóvá és értelemmé, örömteljes vagy bánatos érzelemmé, hússá és vérré sűrűsödő Gondolatban, s ama bátorság üde látványában, mikor a gondolat kimondatik - hogy a szellem színpadán ugyanaz érdekel és izgat téged, ami a test arénájában és cirkuszában és futballmérkőzésén: a nemes, telivér Gondolat tornája és mérkőzése és merész erőpróbája, hetyke küzdelme az ostoba, nyers anyaggal - egy szóval és röviden: filozófia.

De vajon mit értenek ők "filozófia" alatt? Miféle beteg köd, penészes kóválygás képzete viszolyog fel bennük, mikor ezt a szót kimondják?

Talán Kepler szavaira gondolnak:

Fogd hát e sárgúlt pergamenteket,
E fóliánsokat, miken penész űl -
Dobd tűzre mind! Ezek feledtetik
Saját lábunkon a járást velünk...

Ám, Szókratészre! ki mondta nekik, hogy a filozófia, a gondolat forrása betű és könyv - azért, mert (éppen megfordítva) véletlenül sok betű és könyv lett belőle, bizonyos korokban, amelyek inkább feldolgozni, mint termelni szerették a gondolatot? Ezek a nagy hedonisták és "élmény"-művészek, akik óriási "életismeretüket" néhány gyenge impresszionista, rossz drámaíró, kolportázszsurnalizmus "művéből" merítették, elfelejtik, hogy minden európai filozófiának fent idézett ősforrása soha egy betűt le nem írt - véletlenül -, s bár, szintén véletlenül, részt vett néhány hadjáratban (lásd Szümposszion), még csak háborús "élményeit" se adta ki igazolásul, hogy ő igenis tudja, mi az élet.

Szegények, nyilván a nyolcadik osztályban használt Propedeutika lapjait idézi bennük ez a képzet, Lewes könyvét Thalésztől napjainkig, s legjobb esetben Kantot és Schopenhauert.

S talán, nagy nehezen, ha hosszan bizonyítom, elhiszik nekem, hogy Aquinói Szent Tamás, Assisi Ferenc és Ágoston filozófusok voltak. De hogy - a maga nemében - Casanova csakúgy filozófus volt, mint Machiavelli vagy akár Savonarola és Giordano Bruno és Hutten Ulrik, ama Rotterdami Rézmán, ki századát dicsőítette - azt már nem volnánk hajlandók elismerni, mert Casanovát egyszer s mindenkorra nőcsábászi minőségében vették tudomásul, s hogy nem a nőcsábászattól lett író, de sajátos írói és filozófusi tehetségénél fogva érdekelték a nők, s érdekelte a nőket, ezt a számomra rendkívül világos és nyilvánvaló igazságot erőltetett paradoxonnak minősítenénk korunk nagy "nőismerői", akiknek hiába igazolnám okmányokkal, hogy éppen a nők minden korban és ma is jobban értették, méltányolták, sőt kedvelték a valódi filozófust, mint a bokszbajnokot (aki egyébként, mint ahogy Tunneyről, Shaw barátjáról mondják, lehet filozófus is, ha egy kis szerencséje van). Mert ők nem ismerik például - hogy mást ne mondjak - bizonyos Marquis de Sade műveit (igaz, hogy nehéz hozzájutni, be lévén tiltva, nagyon helyesen), s csak annyit tudnak róla, hogy elvetemedett őrült volt, ami úgy is van -, de azt már nem tudják, hogy hajmeresztő és tébolyodott orgiák leírásán túl könyvei tele vannak hosszú, a jó és rossz, rút és szép, helyes és helytelen fogalmáról szóló filozófiai vitákkal, elkeseredett keresésével (és meg nem találásával) valami Abszolút Igazságnak, aminek orgia és istentisztelet, életélmény és felmagasztosult költői inspiráció egyképpen árnyéka, megértésre szolgáló példázata csak: nem forrás, alkalom csak a minden valóságnál valódibb filozófia számára.

Hiába no. Nálunk a nemes filozófiát mindig össze fogják téveszteni a habozó töprengéssel, hamleti bizonytalansággal, s mint ilyent állítják szembe valami zavaros nemtudommicsodával, amit ők Életnek és Valóságnak neveznek.

S aminek nevében álmos gúnymosollyal leintik a legélőbb, legéberebb vágyat és képességet, hogy ne csak lássam, de jól lássam, vagyis megértsem a valóságot.

Esetleg meg is leckéztetik kicsit. Szerencsére, utóbbit inkább csak a gyermekek és tanítványok közül teszi egy-kettő, akikre sose haragudtam, ha azt magyarázták nekem, hogy a gyereket a gólya hozza, mert ez legalább egy érdekes elmélet, s költői tehetségre vall - untatni inkább azok untattak, akik annak tudomásulvételére figyelmeztettek, hogy nem a gólya hozza. Az egyiktől, legutóbb, nagyon kikaptam. Hogy én csak fecsegek és locsogok, csak kérdezni tudok, felelni nem. No persze, amikor magyarázat volt, elbliccelte az órát, leckekihallgatásnál aztán engem vádolt tudatlansággal, nem emlékezvén rá, hogy feleltem biz én, még mielőtt kérdeztem volna - csak nem éppen ott és akkor, ahol neki tetszett: nagy kérdésekben egy szóval néha, kicsikben egy kötettel, ahogy jött, fő, hogy akadt, aki megértette.

Az ilyenek jobban is teszik, ha elmaradnak (ugyan miért olvassák, ami nem tetszik nekik?). Bámulják és dicsőítsék tovább, borzongó áhítattal, eszményképüket, a Nagy Tanárt, aki valóban nem "okoskodik", nem "fecseg" és nem "hallgat" szeszélyesen - a Nagy Kijelentőt, ki komoran megszólal, amikor kell, s mond valami szörnyű "határozottat", hogy télen hideg van, nyáron meleg vagy effélét. A csodarabbit, a prófétát, a váteszt, aki "messze lát" térben és időben - hogy mit lát ott, azt már nem közli, téved -, mindegy az, aber der Kick nach Lemberg!

Ez az ő eszményképük, íróban és költőben.

Fej vagy írás - itt ki kell rukkolni. Vagy írsz és beszélsz - vagy gondolkodol! Egyszerre nem lehet mind a kettőt csinálni. Zokogj a gyülekezetben, a haza sorsán - vagy járd a bolondját: egyebet mit tehetsz a Kárpátok alatt?

Pesti Napló, 1930. április 27.

AZ ÉGŐ SZIGET

avagy képzelet és logika

Ezt a kedves "fejtorná"-t, ami alábbi kísérletezésre és elmélkedésre alkalmat adott, pár héttel ezelőtt hallottam egy angol úrtól, azóta sokakat kipróbáltam vele, meg is jelent valamelyik képeslapban.

A feladat így hangzik: adva van egy A-B hosszúságú sziget, körül meredek parttal. Az egész sziget méter magas fűvel van benőve, egyenletesen, valahol a közepe felé tartózkodik a pásztor, birkáival.

A sziget A csúcson kigyullad. Tekintve, hogy a szél AB irányban fúj, természetesen rövid idő alatt az egész sziget végig le fog égni. Kérdés: hogy menti meg birkáit s önmagát a pásztor?

Ötven ember közül, akiknek a problémát megmutattam, mindössze kettő fejtette meg, feltűnően rövid gondolkodás után - a többi sokáig törte a fejét, mindenfélét kérdezett, végre feladta. Az egész dolgon azért tartottam érdemesnek tűnődni, mert feltéve magamnak a kérdést, hogy ez a két ember miben különbözik, általában is, a többi negyvennyolctól (nota bene, mind az ötvenet máskülönben is jól ismerem) - természetesen figyelmen kívül hagyva az olcsó és felületes feltevést, hogy egyszerűen okosabbak vagy tehetségesebbek a többinél -, alkalmam volt egy érdekes, de csak szakemberekre vonatkozó elméletet általánosítani.

Az elméletet Poincaré matematikus fejti ki, La valeur de la science című zseniális könyvében. Szemlét tartva a nagy matematikusok szemlélete és műve fölött, döntő különbséget vesz észre e gondolkodók kétféle őstípusa közt - ez a különbség, szerinte, két eredendő, végzetesen másféle kategóriába osztja az egzakt tudomány alkotó hőseit, éppen szemléletüknek lelki karakterükben determinált kétfélesége szerint. Az egyiket matematikai, a másikat geometriai szellemnek nevezi. A matematikai szellem (példa: Einstein) tiszta, minden érzékitől (képzelettől) független, tehát elvont logikai módszerrel közeledik a problémához - a geometriai szellem (példa: Euklidész) a képzelet fegyverzetében: mind a kettő alkothat használható remeket, más-más ágában a tudománynak.

No mármost, a szigetpélda megfejtőit figyelve, az az ötletem támadt, hogy nemcsak az egzakt tudomány művelőit, de általában minden eleven értelmet, nagy vonásokban, be lehet osztani ebbe a két kategóriába: a képzelet embere és a logika embere. S az arány körülbelül úgy jön ki, mint kettő és ötven anélkül, hogy ez a megkülönböztetés bármely vonatkozásban értékkülönbséget jelentene.

Viszont kapunk egy nagyon figyelemreméltó tanulságot, ami ellentétben áll a közfelfogással.

A közfelfogás szerint ugyanis gyakorlati problémák megoldásához inkább erős képzelet kell, mint erős logika - a közfelfogás szerint a logika inkább elvont spekulációk míveléséhez való képesség, lévén, ezzel szemben, a valóság érzékletes, tehát képzelőerőt igénylő terület.

Nos, az én hevenyészett statisztikám nem ezt mutatta.

Az a negyvennyolc ember, aki a problémát nem fejtette meg, éppen azért nem fejtette és nem fejthette meg, mert a képzeletével ment neki.

Majdnem egyöntetűen azzal kezdték, hogy ki akarták játszani, megkerülni a pontosan előírt feltételeket, a túlhabzó fantázia nevében, mely, ha nem tud boldogulni feladatával, inkább hajlandó megváltoztatni, gyengíteni a feladatot, mint elismerni gyöngeségét.

Hát kérlek szépen, mondták egyesek, bemegy a vízbe a birkákkal, és megvárja, míg leég a sziget.

És hiába könyörögtem nekik, hinnék el, hogy a vízbe nem lehet bemenni, mert hiszen éppen ez a feladat - ők ragaszkodtak hozzá, hogy ezt másképpen nem lehet csinálni, és hogy akkor rossz a példa.

Mások esküdöztek, hogy itt nincs más hátra, lyukat kell ásni a földbe és elrejtőzni. Voltak, akik repülőgépen való menekülést ajánlottak a pásztornak és birkáinak, és engem vádoltak szűkkeblűséggel, amiért nem vagyok hajlandó se ásót, se repülőgépet rendelkezésükre bocsátani.

Egynéhány eljutott odáig, hogy nyilván olyan területre kell kerülnie a pásztornak, amely már leégett (nagy nehezen belemenvén a feltételbe, hogy olyan terület, amely nem fog leégni, nem képzelhető, mert a szél végig egyformán fúj, nem fordul meg és nem áll el), tehát azt ajánlották, hogy a pásztor és a birkák ugorjanak át gyorsan, vagy szaladjanak keresztül a tűzsávon, mikor már a szigetnek felső részén nincs égő anyag.

Érdekes, hogy a képzelet számára mi az egyik legfőbb akadálya a megfejtésnek.

Egy látszólagos ellentmondás, amit így lehetne megfogalmazni: ha menekülni akarsz a tűzből, csinálj tüzet.

A képzelet számára ez képtelenség, s azért nem is veszi kombinációba.

A logika, mely a dolgokat nem látja és érzi, csak egymással való vonatkozásukban számol velük, mint adott elemekkel, semmi lehetetlenséget nem talál ebben, s éppen azért a képzeletnél több köze van a létezés valódi rendjéhez, melyet - s éppen ezt akarom bizonyítani - nem a képzelet, hanem a logika teremtett és tart fent.

A megfejtés ugyanis, amint azt a két logikus elme rögtön észrevette, igen egyszerű. Miután csak olyan területre mehetnek, ami már leégett, erre a területre azonban a tűzsáncon keresztül eljutni nem lehet: tehát konstruálni kell egy olyan területet, ami leégjen addig, míg a sziget felső területe magától égett le.

Mikor a tűz kiüt, a pásztor egyszerűen vesz egy tűzcsóvát, lemegy vele a sziget alsó végére, s bizonyos távolságban a B-csúcstól felgyújtja a füvet. Mire az "eredendő" tűz odáig ér, ahol ő tartózkodik, a mesterséges tűz már letarolta a sziget csúcsát, s ő birkástul egyszerűen átmegy erre a területre, és biztonságban van.

Az egész elmefuttatás semmi különösebb tanulsággal nem járna, ha a probléma születésének története nem ejtene gondolkodóba.

Az az úr, aki nekem elmondta, biztosított róla, hogy a példát nem holmi unatkozó rejtvényszerkesztő eszelte ki. Így, ahogy fel van adva, valóságban megtörtént, s azt a bizonyos nyájat, valahol az amerikai partok közelében fekvő prériszigeten, úgyszólván az utolsó pillanatban, ezzel a logikus módszerrel mentette meg a nyáj gazdája, önmagával együtt.

Vadaskertek, mezőségek égésénél ma már használatos eljárás ez a mesterséges tűz.

Az eleven, ősi életnek az elemekkel való harcában - végveszély esetén s az utolsó pillanatban -, íme tehát: nem a primitívebbnek hitt képzelet, hanem a bonyolultabbnak, elvontabbnak, röviden emberibbnek hitt logika támad fel, győzelmesen, mint minden életjelenségnek legáltalánosabb, legrégibb, legeredendőbb feltétele és fenntartója.

Véletlenül adódott esetről lévén szó, valószínűbb ugyanis, hogy az az amerikai pásztor inkább a negyvennyolc, mint a kettő közül való volt, s hogy kávéházi asztal mellett tűnődve, ő se találta volna meg a megoldást. Ha tehát a valóság kényszerítő hatása alatt mégis ráeszmélt, ez azt jelenti, hogy amit ösztönnek nevezünk s ismerünk, mint az egész eleven világ, állatok és növények, alapsajátsága és képessége, úgyszólván a priori adottsága, ez a sajátosság, képesség és adottság valami nagy, ősi, előre megtervezett Logosz jegyében él és cselekszik - hogy kezdetben volt a Logika, s a képzelet csak azután született meg, a hetedik napon.

Aminthogy, napnál világosabban, így is van.

Minden, ami az életben nem ember: állatok és növények (s minél "alsóbbrendűek", annál nyilvánvalóbban) kérlelhetetlen logika szerint él és tenyészik, valami példátlan és felfoghatatlan ésszerűség bonyolult matematikai képlete után.

Esze és logikája csak a növényeknek és rovaroknak van: ami keveset mi emberek konyítunk hozzá, tőlük tanultuk, keserves kudarcok után, amikbe őrjöngő képzeletünk sodort: képzelet, meleg világot nem, legfeljebb istent teremt, hogy teljes legyen a képtelen s mégis valóságos körforgás: isten nemzé a Törvényt, a törvény nemzé a Világot, a világ az Életet, az élet Embert s az ember Istent, a nyolcadik napon, tulajdon képére és képzeletére.

Pesti Napló, 1930. május 8.

BURGONYABÉL ÉS REPÜLŐGÉP

Nemzetközi Vásár

Nem tehetek róla, imádom. Ezt a zajt, ezt a lázat, trombitálást és hangszórót az egész fölött, a vakító kék tavaszi égen, mintha az ítélet trombitái mennydörögnének: végeladás, nincs maradás, ez az utolsó vásár! Ahogy a Liget felé robog autóbuszom, már az Andrássy úton hallani, betölti az űrt a Vásár zaja, s mint kipányvázott csikó dobogni kezd ereimben a telhetetlen kisgyerek, ki valamikor vásárfiával volt kénytelen beérni - most aztán ide az egészet; vagy érdemes volt felnőni különben?

Ó, de nagyon kedvemre van a modern vásárnak ez a pompás, telivér újítása, a harsogó hangszórók! Emberfölötti erővel, mintha az Úr szava volna, soha nem hallott kiáltás kelti fel álmából a csodálkozó természetet - s íme, ez nem földrengés és nem istennyila és nem tengerrobaj: az emberfölötti hang emberi szót beszél! Egyelőre nem a természetnek s a távoli csillagoknak küldi hetyke hadüzenetét - odafigyelvén, kissé csodálkozva ismered fel a mennydörgésben derék Weigandunk érzelmes tremolóját, mellyel egy szőke kislányt biztosít szerelméről, a gramofonlemez közvetítésével, no de mit tesz az? Heine az égre akarta írni, fenyőfa fáklyával, Ágnes nevét - éppen te panaszkodnál, ha technika és tudomány megvalósítja a költő álmát?

És imádom a reklámokat, mind, mind, szóban és képben és cédulán és rádión - nekem beszélhetsz, hogy hiúság vására, veszekedett verseny, mohó pénzvágy, hazugság, becsapás és szédítés - én elhiszem, utolsó szóig, az önfeláldozó jóságot és rajongó szeretetet, mely szavaiból árad, elhiszem úgy, ahogy mondja, hogy fáradságot és pénzt nem kímélve éjjel-nappal azon törte a fejét ez a sok gyáros és iparos és feltaláló, hogy miképpen tehetné az én életemet, éppen az enyémet, hogy az Isten áldja meg őket, minél kényelmesebbé, boldogabbá, olcsóbbá, csodálatosabbá! Mert igenis, igazuk van, ez nem volt élet eddig, ahogy én éltem - igazad van. Villanymasszázs-apám, én petyhüdt és fáradt voltam eddig, a fejem fájt, és kedvetlen voltam sokszor, de majd másképp lesz ezentúl, ugye, ha potom pár koronáért, azt is részletre, nem is részletre, hanem ingyen, mert hisz észre se veszem, elhozatom magamnak azt a készüléket - és igazad van, Mosógép-anyám, az a jóságos Isten fizesse meg, hogy eszedbe jutottam, hogy micsoda pénzt és fáradságot pocsékoltam én el eddig mosásra, de most ez is másképp lesz - és igazad van, Poloskairtó-testvérem és Kétpercalattháziszódavíz-pajtásom és Ötóraalattcsaládiház-nagybátyám, hogy én meggondolatlan és könnyelmű voltam eddig, hogy majd elfelejtettem, hogy önmagam ellensége voltam, hogy béreltem, kidobtam és fizettem, ahelyett hogy odarohantam volna egyenesen a te kebledre, hozzád, az egyetlenhez, aki tudtad, mielőtt eszmélhettem volna rá, mire van szükségem, mi kell nekem - igazatok van, színarany minden szavatok, megyek már, beszerzem, előfizetek, meghozatom, csak egyszer megkísérlem, és aztán soha többé mást nem használok, lévén a többi, ami eddig volt, mind értéktelen hamisítvány -, ó, ki tudná, ha én nem, milyen értéktelen és milyen hamis volt! Köszönöm, köszönöm nektek, világ valódi reformátorai, megváltói, poloskairtó és főzelékgyalu és felülvilágító ablak, elvtársak, köszönöm, hogy kinyitottátok a szemem!