Borítószöveg

Két fiatal lány, akiket több mint száz év választ el egymástól, ám a sorsuk egy ütött-kopott naplónak hála, rövid időre mégis összekapcsolódik.

Zelma, a híres építész, Pártos Gyula árván maradt unokahúga, szinte mindennap ott ül Kecskemét főterén, és az épülő Városházát rajzolja. A Millennium évében egy véletlen folytán megismerkedik Ferenczy Idával, Sisi felolvasónőjével, aki vállalkozik rá, hogy modellt ül neki. Beszélgetéseiket a fiatal lány feljegyzi naplójába.

Az egyetemista Kinga, aki éppen a szakdolgozatát írja, és 2022 nyarán nap mint nap elhalad a felújítás alatt lévő Városháza mellett, ugyancsak egy rejtélyes véletlennek köszönhetően szert tesz a réges-régi naplóra, amelyből megismeri és megkedveli Zelmát és Idát. Azt először még nem sejti, hogy a kis könyvecske, valamint néhány szénrajz az ő életére is óriási hatással lesz.

Vajon milyen lehetett Kecskemét utcáin sétálva és Lechner Ödön készülő remekművét csodálva szembetalálkozni Ferenczy Idával? És vajon a huszonegyedik század elején még megtalálhatók az egykori kincsek, felidézhetők a régi kedves arcok és emlékek a „hírös városban”? A történetet olvasva fokozatosan tárulnak fel előttünk a régmúlt és a jelen titkai, a háttérben Kecskemét büszkeségével, a napjainkban megújuló gyönyörű Városházával.

© 2023 Fábián Janka

© 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Váraljai Viktória

Borítókép © Ildiko Neer / Trevillion Images

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

A szöveget gondozta Horváth Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978-963-604-219-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A kisregény Szemereyné Pataki Klaudia polgármester ötlete nyomán készült a kecskeméti Városháza felújításának alkalmából, és a város híres szülöttének, Ferenczy Idának emléket állítva.

KINGA

2022 májusa

A lány leszállt a biciklijéről a Kossuth tér közepén, a park fái és a padok közelében, és egy darabig innen bámulta az építkezést. Vagyis helyesebben felújítást, bár az ismerősei meg a munkatársai mind építkezésnek nevezték, és nem győztek panaszkodni a sitthalmok, az állványok, a por és a zaj miatt. Kecskemét főtere az utóbbi években fokozatosan megújult, megszépült, és mindenki tudta, hogy a Városháza felújítása sem várhatott tovább, de mégis… pont ezt a szép és tágas teret, az itt lakók büszkeségét, az ide látogató turisták célpontját csúfította el az állványok erdeje és a sürgő-forgó munkások hada.

Kinga azonban szépnek látta a Városházát még így is. Kicsi kora óta szerette ezt az épületet, a város ékkövét, ami bő egy évszázados fennállása alatt a város egyik legfőbb jelképévé vált. Ám mostanra alaposan rászorult a felújításra. Igazából csak most, hogy a csúf állványok mögül már itt-ott előbukkant a megújult homlokzat és a színpompás Zsolnay-kerámiákkal borított tető, csak most tűnt fel sokaknak, mekkora nyomot hagytak rajta a huszadik század viszontagságai.

Kinga azonban régóta jól tudta, hogy Lechner Ödön ikonikus épülete nemcsak az ország, de a világ egyik legszebb városháza volt. Nagymamája, aki a tér közelében lakott, gyakran sétált vele erre, és minden alkalommal elmesélte, amit a saját nagymamájától hallott: hogyan épült fel annak idején ez a tündérpalota, alig több mint két év alatt, hogyan jártak a csodájára messze földről is, és hogyan felügyelte a hírneves építész a munkálatokat, a legapróbb részletre is gondosan ügyelve.

A végeredmény lélegzetelállító lett, és ez még kissé kopottas állapotában is látszott, noha Nagyi gyakran sóhajtozva jegyezte meg, hogy igazán visszaadhatnák a régi fényét a tündérpalotának. Igen, így emlegette: Tündérpalota. Kinga pedig, élénk képzeletű gyermekként, be is népesítette tündérekkel a ház termeit, az árkádokat és a homlokzat minden zegét-zugát. Ha arra jártak, magában mindig köszöntötte őket, és idővel különböző kalandokat, történeteket is kitalált a szereplésükkel.

– Vigyázni kell a régi, szép dolgokra, kislányom! – magyarázta Nagymama a kis Kingának, nemcsak a Városháza apropóján, de mindannyiszor, valahányszor hámló vakolatú, rozzant épületet láttak. – Ha elvesznek, eltűnnek, honnan fogjuk tudni, hogy az őseink mennyit és milyen odaadással dolgoztak rajtuk? Akkor hiábavaló volt a küszködésük, noha közben miránk is gondoltak, hiszen az utókornak emelték ezeket az épületeket, készítették a szobrokat, festményeket. Nos, mi vagyunk ez az utókor! Tehát tartozunk nekik annyival, hogy vigyázunk mindarra, amit létrehoztak… ha már mi most nem is iparkodunk annyira, hogy maradandó dolgokat alkossunk.

– Én szeretnék maradandó dolgokat alkotni – csipogta a kislány lelkesen.

– Ez derék! – bólintott Nagyi. – Neked még sok időd van erre felkészülni. De kezdetnek az is megtenné, ha legalább nem hagynánk elpusztulni, ami itt van. Már semmi más dolgunk nem lenne, mint hogy vigyázzunk rá.

Kinga torka elszorult az emlékek hatására. Bárcsak láthatnád ezt, Nagyika – gondolta, és a sortjából előkotort egy papír zsebkendőt, majd kifújta az orrát. A nagymamája már öt éve meghalt – azt még megérte, hogy a kedvenc unokája művészettörténet-esztétika szakra ment az egyetemre, éppen az ő hatására. Kinga úgy érezte, ahhoz nincs elég tehetsége, hogy építész vagy képzőművész legyen, ám a régi épületek és alkotások iránti szenvedélyét így próbálta kamatoztatni. Nagyika örült is ennek, meg nem is… azt sajnálta, hogy Kinga évekre Pestre költözik, de az boldoggá tette, hogy azzal foglalkozhat, amit a legjobban szeret.

– Talán egy szép napon visszaköltözöl ide, és egy múzeumban vagy éppen a Városházán fogsz dolgozni – ábrándozott. – Bár… azt én már lehet, hogy nem fogom megérni.

Kinga visszaült a biciklire, és továbbhajtott a Kossuth tér túloldalára, ahol már a második nyáron dolgozott a népszerű Centrál fagyizóban. Egy éve, a járvány kellős közepén a fagyizó is zárva volt, csak házhozszállítást vállaltak, de előtte, az utolsó „békeévben” hatalmas forgalmat bonyolítottak. Idén nyárra – hála istennek – megszűntek a korlátozások, és így a Centrál is kinyitott egy hónapja. Ugyan nem volt annyi vendég, mint két éve, főleg a turisták maradtak el, ám mégis mindenki boldog volt, hogy minden jel szerint az élet újra kezd visszatérni a rendes kerékvágásba.

– Helló, Kinga! – köszöntötte már messziről integetve Ricsi, az egyik kollégája, aki szintén diákmunkásként dolgozott a fagyizóban. – Húzós nap lesz ma is – mondta, majd vállat vont. – Legalább nem unatkozunk.

– Hát, az biztos. – A lány felkötötte a fehér kötényt, és egy ügyes mozdulattal a feje tetejére tekerte a lófarkát, amit egy nagy méretű csattal rögzített. – Lesz vagy harminc fok árnyékban. – Felsóhajtott. – Na, munkára fel!

Még egy óra volt a nyitásig, de sok dolguk akadt. Ki kellett hordani a különböző ízű fagylaltokat a bolt mögötti raktár hűtőjéből az üveges falú pultba. A harmadik kollégájuk, Mariann, szokás szerint késett. Ezen különösebben nem csodálkoztak – ő volt az egyik állandó alkalmazott, és reggelente a gyerekeit vitte az oviba. Kinga és Ricsi nem is vetették a szemére a késést, amikor a nyitás előtti pillanatban sűrű bocsánatkérések közepette végül beesett az ajtón.

– Hogy haladsz a szakdolgozatoddal? – érdeklődött a fiú, miközben a fagylaltos fémtartályokat a pultba helyezte. – Elkészültél már?

Kinga bosszúsan megrázta a fejét.

– Á! Ne is idegesíts! – mondta. – Soha nincs rá időm, amikor meg lenne, akkor kedvem nincs hozzá. Csigatempóban haladok. Pedig érdekel a téma, hiszen én választottam, és…

– Lechner Ödön kecskeméti munkássága – bólintott Ricsi. – Testhezálló feladat. Nap mint nap itt vagy, pár lépésre a Városházától, és legalább kétszer elhaladsz előtte. Nem mondhatod, hogy nem kapsz ihletet!

– Hát, ami azt illeti – a lány a köténye alatt szoknyájába törölte a jégtől nyirkos kezét. – Néha eszembe jut, vajon mit szólna Lechner az épület mostani állapotához… persze, annak örülne, hogy végül megújul, de ettől a felfordulástól biztosan kiakadna.

– Miért? – Ricsi kerekre nyílt szemmel bámult rá. – Nyilván az építkezés maga is felfordulással járt, nem igaz? Az építészek biztosan hozzá vannak szokva ehhez.

– Igazad van – ismerte el a lány. – Talán mégis jó lenne, ha valahogyan eljöhetne most ide, és segíthetne a felújításban. Hasznos tanácsokat adhatna…

– A szakdogádban is segíthetne – kacsintott rá Ricsi. – Mekkora szenzáció lenne, képzeld! Interjú a Mesterrel, Lechner Ödönnel. Első kérdés: mit szól a felújítás munkálataihoz?

– Ja-ja – felelte Kinga szórakozottan. Nem árulta el Ricsinek, de valami hasonlón gondolkodott. Ha nem is interjú formájában, de szerette volna valahogy beleszőni a diplomamunkájába, vajon mit gondolna Lechner a Városháza aktuális felújításáról, amelyre egészen a huszonegyedik század harmadik évtizedéig kellett várni.

És mindenképpen szerette volna beleszőni az egyik ősét, Nagyi nagyapját, Benkő Fülöpöt, aki fiatalemberként az építkezésen dolgozott kézművesként. Többek között a csodálatos Zsolnay-majolikákat tette fel többedmagával az épületre, kézzel, egyenként rakosgatva fel őket, óriási gonddal és odaadással, annak ellenére, hogy tisztában volt vele; a háztetőn talán soha senki sem fogja azokat közelről látni. De azt mondogatta, hogy a gótikus katedrálisok égbe nyúló tornyain is hasonló gondossággal faragták ki a kőcsipkéket az egykori kőművesek. „A Jóisten látni fogja” – ez volt a szavajárása.

Nagyi sokszor emlegette őt. Amikor kislány volt, akkora, mint Kinga, nagyapja rengeteget mesélt a régi szép időkről, az építkezésről, Ödön mesterről, a munkatársáról, Pártos Gyuláról és egy lányról, Zelmáról, akinek nem csak a neve volt gyönyörű és titokzatos.

ZELMA

1896 nyara

A sudár, karcsú leány hosszú percek óta álldogált a tükör előtt, és fésülködött. Méghozzá olyan mozdulatokkal és arckifejezéssel, mintha haragudott volna derékig érő, bronzvörös hajára. Ez így is volt; gyűlölte a haját. A színét, a hosszát, a rakoncátlan göndörségét, ami konokul ellenállt a fésűnek, és sehogyan sem akart engedelmeskedni a mozdulatainak és a szándékának. Annak idején a dajkája, Sári néni volt az egyetlen, aki képes volt megzabolázni a lehetetlen fürtöket, de ő már évek óta nem dolgozott náluk, amióta beteg lett, tavaly ősszel pedig meg is halt.

Nem is tudott róla, csak hónapok múlva, karácsony előtt szóltak neki, amikor a Dadusnak is összekészített egy kis csomagot. Közölték vele, hogy ne fáradjon; Sári néni már nem tudja azt átvenni.

Zelma elfintorította az orrát, és a fésűvel ismét nekiesett a fején szanaszét meredező tincseknek. Végül aztán – mint szinte minden reggelen – feladta, és egy dühös sóhajjal az asztalra hajította a kefét. Kivett a tükör előtti ládikából egy szalagot, és a segítségével a homlokáról visszahúzta a fürtöket, majd hátul összekötözte. Nagyjából ez volt az egyetlen frizura, amivel véleménye szerint emberek közé mehetett. Még felvette fehér szalmakalapját, fogta a mappáját a rajzaival, és egy napernyőt, majd elindult kifelé, a kora nyári verőfénybe.

Mikor kilépett a Nagykőrösi utcára a szállásukról, nyomban jobb kedvre derült, és hamarosan meg is feledkezett a reggeli bosszúságairól. Hiszen kinek lenne kedve mérgelődni ilyen csodálatos időben? A hóna alatt megigazította a bőrmappáját, amelyben a vázlatait és a papírokat tartotta, vállára akasztotta a táskát, amiben a ceruzák, a szénrudacskák, a faragáshoz használt kis bicska és egy fekete foltos törlőkendő voltak, majd vidáman fütyörészve elindult a csupán néhány saroknyira lévő főtér felé.

Ahogy befordult a tér sarkán, már hallotta is az építkezés összetéveszthetetlen hangjait: a kalapácsok ütéseit, a fúrók kerepelését, a fűrészek csikorgását és főleg a munkások, a kőművesek, ácsok, kubikusok és a munkafelügyelők kiáltozását.

Tudta, hogy másoknak, különösen a város lakosainak talán zavaró, bosszantó lehet ez a folytonos lárma, ami óhatatlanul porral és kosszal is együtt járt, ő azonban kislány kora óta szerette ezt a felfordulást, amiből a végén mindig valami csoda keletkezett.

Zelma korán elárvult, és a gyámja egyetlen rokona, a nagybátyja, Pártos Gyula, a híres építész lett, aki a vakációkban rendszeresen magával vitte a gyermeket az építkezésekre, sokak rosszallását magára vonva ezzel. Mert hiszen mit keres egy gyermek, különösen egy lánygyermek egy ilyen veszedelmes és kellemetlen helyen? Zelma azonban hálás volt ezért a bácsinak, noha tisztában volt vele, hogy elsősorban kényelmi és anyagi okokból tett így. Pár éve a lány rajzolgatni is elkezdett, és egészen tehetségesnek bizonyult. Soha nem tanította őt senki – magától próbálkozott, a nagybátyja és mások rajzait másolta, közben ellesve a mesterség fogásait. Mostanra a kedvenc elfoglaltsága az építkezések rajzolása volt. Nem annyira a munkásoké, ahhoz nem érezte magát elég tehetségesnek és gyakorlottnak, hogy emberalakokat próbáljon megörökíteni, hanem inkább a földből lassan kiemelkedő épület körvonalait vetette papírra. Egy-egy talicskát toló vagy gerendát cipelő munkás megállt néha mögötte, és elismerően csettintett, majd meg is dicsérte.

– Ügyes keze van a kisasszonykának! – mondták, amit Zelma hálás mosollyal köszönt meg.

A nagybátyjának, a többi családtagjának és Ödön bácsinak gyakran nem merte őket megmutatni, pedig a bácsi néha szeretett volna belepillantani a féltve őrzött mappába. Zelma ilyenkor mindig szabadkozott, hogy előbb még szeretné a rajzokat kijavítani, finomítgatni.

Mikor megérkezett a térre, az egyik építésvezető fabarakkjából kivette összecsukható székét, állványát, majd elfoglalta szokásos helyét a tér egyik csendesebb sarkában, ahol nem sokan háborgatták. Még mielőtt elkezdte volna a vázlatok készítését, hetekkel ezelőtt, elhatározta, hogy nemcsak a legszebb, legmívesebb részleteket fogja megörökíteni, hanem azokat a tárgyakat, eszközöket, szerszámokat is, amelyek célja talán nem a gyönyörködtetés volt, mégis érdekesek lehettek. Ezúttal egy bakokon álló gerendán akadt meg a szeme, amelynek végében egy gyalu pihent. A gerenda alatt és mellett a földön göndör faforgácsok gyűltek halomba. Az ács, aki elkezdte a rücskös fadarab megmunkálását, nem volt sehol. Talán reggelizni ment, vagy egyéb dolga akadt… Zelma helyet foglalt az állvány előtt, elővette a szénceruzáját, és mielőtt rajzolni kezdett volna, összehúzott szemmel vizsgálta a modellül választott tárgyakat.

– Jó reggelt, kisasszony! – köszönt rá valaki közvetlenül mellette, mire Zelma összerezzent, de mikor megfordult, és meglátta, ki az, elmosolyodott.

– Fülöp! Magának is jó reggelt. Min dolgozik ma?

A fiatalember félrehajtott fejjel, évődve nézett a lányra.

– Előbb mondja meg maga!

– Nem látja? – Zelma megvonta a vállát, majd a félkész deszka és a gyalu felé mutatott. – Azokat akarom lerajzolni.

Fülöp néhány pillanatig maga is nézte a lány érdeklődésének tárgyát, majd lassan megcsóválta a fejét.

– Hogy mi a csudát lát ezekben… de ha ezt akarja rajzolni, ám legyen! Ha engem kérdez, sokkal szebb dolgokat is rajzolhatna, például fákat, virágokat. Jobban illene magához!

– Hozzám a virágok? – Zelma kuncogott. – Nos… lehetséges. Majd legközelebb azokat fogom lerajzolni. – Az egyik közeli virágágyásra mutatott, amelyben színes árvácskák virítottak. – De most az építkezés jobban érdekel!

– És azt megnézné, én mivel dolgozom most? – Fülöp az épület felé mutatott, ahol egy még üres teremben a tetőre szánt színpompás majolikacserepeket őrizték. Zelmát semmi mással nem lehetett volna elcsábítani a rajzállványa mellől, ám ennek az invitálásnak nem tudott ellenállni.

– Hogyne nézném meg! – kiáltotta. – Máris mehetünk.

Felugrott, és lesimította a szoknyáját. Fülöp kedvtelve nézett végig rajta. Már máskor is csodálkozott, hogy a lány fehér ruhája és cipellője hogyhogy nem lesz piszkos, amikor folyton az építkezés közelében járkál. Most ugyan még reggel volt, és nem indult be teljes intenzitással a munka, de már szállt a levegőben a por, ami a környéken mindent belepett, vékony fehér vagy téglavörös réteget vonva a padokra, a növényekre és a járókelők ruhájára is.

– Nos, fáradjon be, hölgyem. – Fülöp megállt a terem nyitott bejáratánál, és tréfásan meghajolva előreengedte Zelmát. A lány a középen álló asztalhoz lépett, és álmélkodva kapta kezét a szája elé.

– Uramisten, ez gyönyörű! – suttogta.

Az asztalon egy nagyobb kerámia-díszítőelem feküdt, amelyen egy virágmintás inda futott végig. A kacsokon pompázó virágok mind más színűek voltak, ám ez mégsem tűnt harsánynak vagy giccsesnek. Élénk volt, friss, és vidám, felderült, aki rátekintett.

– Ez hol lesz? – érdeklődött a lány. – Remélem, valami jól látható helyen.

– A homlokzaton – bólintott Fülöp, és szeretettel megsimította a kerámia szélét. – Ugye, milyen szépséges? És különleges is… még soha, egyetlen épületre sem került ehhez fogható díszítés.

– Ödön bácsi szereti ezeket a különleges díszeket. Egzotikus, és mégis magyar…

– Három ilyen virágindás életfa is lesz a homlokzaton – magyarázta a fiú. – Meglátja, csodálatos lesz! Szeretné lerajzolni? – fordult a lányhoz, aki persze nyomban kapott a lehetőségen.

– Hogyne szeretném! Csakhogy… – elgondolkodva az állához emelte mutatóujját. – Talán inkább megvárom, amíg felkerülnek a helyükre. Ott mutatnak majd igazán, nem igaz? Ha készen lesz a homlokzat, mindenképpen lerajzolom majd, mint ahogyan a lépcsőházat, a dísztermet és mindent, amire csak lehetőségem adódik!

Fülöp elmosolyodott a leány lelkesedését látva.

– Akkor hát maga lesz a Városháza krónikása! – jelentette ki ünnepélyesen, a visszhangos teremben mélyen zengő hangon. A lány nevetett, és megvonta a vállát.

– Ugyan, én csak a saját gyönyörűségemre készítem ezeket a képeket. Nem is hiszem, hogy bárhová kiteszem majd őket. Jó helyük lesz a mappámban, és amikor emlékezni akarok ezekre a szép napokra, majd előveszem, és nézegetem őket. Ilyen szépet én úgysem tudnék, soha. – Ezúttal ő simította végig a fényes, sima és hűvös kerámia szélét, és észre sem vette, hogy közben Fülöp sóvárogva bámulta keskeny, hófehér kezét, vékony ujjait a csepp formájú, áttetszőn derengő, rózsaszínű körmökkel. – Most már vissza kell mennem – törte meg Zelma a pillanat varázsát. – Még a végén valaki befejezi helyettem a képet – tette hozzá, kissé zavartan nevetve.

Fülöp ismét félreállt a terem bejáratánál, és olyan mozdulattal hajolt meg, mintha egy hercegnőt engedne ki a lakosztályából. Odakint Zelma hunyorgott egy kicsit a napsütésben a terem félhomálya után. Az építkezésen mostanra beindult a szokásos nyüzsgés, az ezzel járó zajjal és porral. A lány búcsúzóul biccentett Fülöpnek, majd a szoknyája szegélyét kissé felemelve visszasietett rajzállványához.

Az ács időközben visszatért, és a gyalut fel-le húzogatva tovább formázta a gerendát. A levegőt betöltötte a friss forgács illata, ami nyomban megcsapta a lány orrát. Zelma kissé bosszankodott ugyan, hogy így már nem egy „csendélet” tárul a szeme elé, de úgy döntött, emlékezetből is jól fel tudja vázolni a gyalu és a gerenda kompozícióját, a frissen megmunkált fa illatát pedig kimondottan élvezte. A fényviszonyok is előnyösebbek voltak most, így vidáman dudorászva emelte fel a szénceruzát, hogy bemérje a tárgyak távolságát és arányait.

Ekkor azonban a szeme sarkából megpillantott valamit, és leengedte a ceruzát, majd elfordította fejét a rajzáról. Megint itt van! – gondolta, és kezével árnyékolva a szemét a tér túlsó felén sétáló, őszes hajú, elegáns alakot bámulta.

Már pár nappal ezelőtt felfigyelt a büszke tartású, lassan, ám peckesen lépkedő nőre. Divatos, de cseppet sem hivalkodó ruhát viselt, nyakig begombolva a legnagyobb hőségben is, és nyilván ezért soha nem közel az építkezéshez, ahol felhőkben szállt a levegőben a kőpor, ami beszennyezte volna a finom kelméket. Ennek ellenére mindig megállt, és Zelmához hasonlóan kezét a szeméhez emelve a munkálatokat figyelte.

A lánynak az is feltűnt, hogy mintha a városban mindenki ismerné az ősz hajú dámát. A járókelők mind udvariasan, sőt hódolattal köszöntötték, néhányan meg is szólították, amit ő kedves mosollyal és látható nyájassággal viszonzott. Nem tűnt leereszkedőnek vagy pökhendinek, de mégis olyan méltósággal és visszafogottsággal viselkedett, akár egy álruhás hercegnő.

Ki lehet ez? – töprengett Zelma a homlokát ráncolva. Kecskemét ugyan nagy és szép város, sok nevezetessége is van, arról azonban még sohasem hallott, hogy netán egy száműzött hercegnő rejtőzködne a falai között.

De ha a helybéliek közül szemmel láthatóan mindenki ismeri őt, akkor bizonyára itt, az építkezésen is tudják, kicsoda! A lány fejében hirtelen mintha világosság gyúlt volna – felpattant, és elindult vissza a kerámiák terméhez. Bekukkantva Fülöpöt nem látta sehol, ezért már éppen csalódottan vissza akart fordulni, amikor megpillantotta a fiatalembert pár lépésre tőle: az építésvezetővel diskurált. Mikor észrevette, hogy Zelma visszatért, és őt keresi, az arca egyszerre árult el csodálkozást és olyan őszinte örömet, hogy a lány belepirult. Valamit mondott az építésvezetőnek, és visszasietett a bejárathoz.

– Mivel szolgálhatok újra? – kérdezte, és már le is tette a kezében tartott vízmértéket. Kivett a zsebéből egy pecsétes rongyot, és megtörölte a kezét, miközben készségesen nézett a lányra.

– Idejönne egy pillanatra? – kérdezte Zelma, és intett a fiúnak, hogy menjen még közelebb. Fülöp szó nélkül odalépett mellé. – Nézze csak! – folytatta a lány, és a még mindig a tér szemben lévő sarkán álló hölgyre mutatott. – Ki ez? Már többször láttam erre sétálni, sőt, ha jól emlékszem, a Nagykőrösi utcában is, ahol lakunk. Mindenki úgy köszönti, mintha jó ismerőse lenne.

– Ó! – Fülöp csak ennyit mondott, és meglepődve bámult a lányra. – Maga nem tudja… tényleg nem ismeri őt?

– Honnan kellene ismernem? – Zelma megvonta a vállát. – Nem vagyok helybéli, mint maguk. És kérem, ne nézzen így rám, mintha teljesen tájékozatlan lennék. Pesten én is tudnék mutatni önnek olyan hírességeket, akikről még csak nem is hallott.

– Azt meghiszem! – nevetett Fülöp. – Ne haragudjon! Nem tartom tájékozatlannak, de ezt a hölgyet nagyon sokan ismerik, és nem csak itt, Kecskeméten. Ő Ferenczy Ida, a királyné felolvasónője.

– Ó! – ezúttal Zelma kiáltott fel meglepetten. – Róla már valóban sokat hallottam… vagyis olvastam is sok helyen, különböző újságokban. Sőt, a fényképét is láttam… de élőben még sohasem találkoztam vele. – Ismét a tér túloldalára tekintett, ám az őszülő hajú dáma időközben eltűnt. – De mit keres itt? – morfondírozott hangosan. – Miért nincs Őfelségével?

– Mostanában gyakran megfordul minálunk. – Fülöp ekkor nyugtalan pillantást vetett az építésvezető felé, aki karba tett kézzel, várakozva nézett rá. – Vagyis valójában hazatér… ő tudniillik itt született, és nőtt fel. Szereti a várost, és amikor csak teheti, hazalátogat.

– A királyné elengedi? Úgy tudom, nagyon ragaszkodik hozzá…

– Nos, én ezt nem tudom – mormolta Fülöp, majd türelmetlen mozdulattal megvonta a vállát. – Őfelsége sokat utazik mostanában, és Ida nagysága – itt mindenki így emlegeti – nem tart vele. Azt nem tudom, miért. Mindenesetre így több ideje van hazalátogatni. Most biztosan az építkezés is érdekli őt, ezért fordul meg gyakran a téren.

– Nahát! – Zelma csak ennyit válaszolt. Nos, úgy tűnik, nem is tévedett olyan nagyot, amikor álruhás hercegnőnek nézte a hölgyet. Igaz… nem álruhás, és nem is hercegnő, de mégiscsak a császárné felolvasónője, egyik legközelebbi bizalmasa! Biztosan tőle tanulta azokat a méltóságteljes mozdulatokat. A szépséges, szomorú Erzsébettől, aki annyira szereti a magyarokat, hogy legszívesebben minden idejét közöttük töltené!

Zelma elgondolkodva tért vissza a festőállványhoz, és immár harmadszor kezdte újra a különös „csendéletet”. Mikor vagy egy óra múlva végzett, kinyújtózkodott, megmozgatva az egyhelyben üléstől elmerevedett tagjait. Meg is éhezett, ezért összepakolta a rajzeszközeit, összecsukta az állványt, majd elindult, hogy megkeresse a nagybátyját vagy Ödön bácsit, és megkérdezze, velük ebédelhet-e.