A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ruth Ware: The Turn of the Key

First published as The Turn of the Key by Harvill Secker, an imprint of Vintage. Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

Fordította: Sóvágó Katalin

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Ruth Ware, 2019

Hungarian translation © Sóvágó Katalin, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-149-7

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Iannek, olyan nagy szeretettel,
hogy arra nincs is szavam

2017. szeptember 3.

Kedves Mr. Wrexham!

Tudom, hogy ön nem ismer engem, de kérem, könyörögve kérem, segítenie kell rajtam

2017. szeptember 3.

Charnworth Állami Fogház

Kedves Mr. Wrexham!

Ön nem ismer engem, de hátha találkozott az esetemmel a sajtóban. Azért írok önnek, mert arra akarom kérni

2017. szeptember 4.

Charnworth Állami Fogház

Kedves Mr. Wrexham!

Remélem, ez a szabályos megszólítása. Még sosem írtam jogtanácsosnak. Először is azt kell megmondanom, hogy  tudom, mennyire nem bevett dolog ez. Tudom, hogy az ügyvédemhez kellett volna fordulnom

2017. szeptember 5.

Kedves Mr. Wrexham!

Ön apa? Nagybácsi? Ha igen, hadd folyamodjak

Kedves Mr. Wrexham!

Kérem, segítsen rajtam! Nem öltem meg senkit!

2017. szeptember 7.

Charnworth Állami Fogház

Kedves Mr. Wrexham!

Fogalma sincs, hányszor kezdtem már el ezt a levelet, és gyűrtem össze az abból kisült zagyvaságot, amíg rá nem jöttem, hogy itt nem létezik varázsige. Semmivel sem VEHETEM rá Önt, hogy hallgassa meg az esetemet, így hát csak legjobb tehetségem szerint próbálom ismertetni a dolgokat. Tartson akármeddig, rontsam el akárhányszor, én csak csinálom tovább, amíg el nem mondom az igazságot.

A nevem… És itt megállok, mert ismét szeretném összetépni a papírt.

Mert ha megmondom a nevemet, tudni fogja, miért írok levelet magának. Az újságok tele voltak az esetemmel, a nevem benne volt minden főcímben, elgyötört arcom bámult minden címlapról – és minden egyes cikk úgy célozgatott a bűnösségemre, ami gyakorlatilag majdhogynem kimerítette a bíróság megsértésének fogalmát. Az a borzasztó érzésem van, hogy ha megmondom önnek a nevem, eleve le fog írni, mint reménytelen ügyet, és eldobja a levelemet. Nem egészen hibáztatnám érte, de nagyon kérem, mielőtt ezt teszi, hallgasson meg!

Fiatal nő vagyok, huszonhét éves, és mint láthatta a feladó nevéből, jelenleg a skóciai Charnworth női börtönben tartózkodom. Nekem még sose írt olyan, aki börtönben volt, így nem tudom, hogy néznek ki ezek a levelek, amikor kézbesítik őket, de azt hiszem, már akkor tisztában volt vele, milyen körülmények között lakok jelenleg, mielőtt felbontotta volna a borítékot.

Azt valószínűleg nem tudja, hogy vizsgálati fogságban vagyok.

Azt pedig nem tudhatja, hogy ártatlan vagyok.

Tudom, tudom. Mind ezt mondják. Akikkel itt találkoztam, azok mind egy szálig ártatlanok – legalábbis szerintük. De énrám igaz is.

Talán már ki is találta, mi következik. Azért írok, mert szeretném felkérni, hogy vállalja el a védelmemet.

Tudom, hogy nem ez a szokásos eljárás. (Levelem egyik vázlatában véletlenül jogtanácsosnak szólítottam önt – semmit sem értek a joghoz, még kevésbé a skót jogrendszerhez. Mindent, amit tudok, az Ön nevét is beleértve, itt szedtem fel az asszonyoktól, akikkel együtt be vagyok zárva.)

Már van jogtanácsosom – Mr. Gates –, ha jól értettem, neki kellene egy védőügyvédet kijelölnie a perhez. Csak hát Mr. Gates eleve az a személy, aki ide juttatott. Nem én választottam – a rendőrség szerezte nekem, amikor kezdtem nagyon megijedni, de még maradt annyi eszem, hogy befogjam a szájamat, és megtagadjam a válaszokat a kérdésekre addig, amíg nem találnak nekem egy ügyvédet.

Azt hittem, Mr. Gates majd mindent elrendez – segít, hogy védekezhessek. De mikor megjött – nem is tudom, nem vagyok képes elmagyarázni. Csak még jobban elrontott mindent. Nem hagyott beszélni. Akármit próbáltam mondani, mindig azzal szakított félbe, hogy „ügyfelemnek ehhez jelenleg nincsen megjegyzése”, amitől csak még bűnösebbnek látszottam. Úgy éreztem, ha legalább tisztességesen kimagyarázkodhattam volna, sose fajulnak idáig a dolgok. De valahogy mindig másképp jöttek ki a szájamon a dolgok, és a rendőrök, azok igazán mindent elkövettek, hogy olyan szerencsétlenül, olyan gyanúsan vegye ki magát az egész.

Nem pontosan arról van szó, hogy Mr. Gates ne ismerné az álláspontomat az ügyben. Természetesen ismeri, de valahogy – ó, istenem, olyan nehéz ezt elmagyarázni írásban! Leül, és beszél hozzám, de nem figyel. Vagy ha figyel, nem hisz nekem. Minden alkalommal, amikor próbálom az elejétől elmondani, hogy mi történt, félbeszakít ezekkel a kérdésekkel, amik csak összezavarnak, és a történetem még jobban összekuszálódik, és a legszívesebben ráordítanék, hogy fogja már be a pofáját!

És egyfolytában arról beszél, hogy mit is mondtam a jegyzőkönyvbe azon a borzalmas első éjszakán a rendőrségen, ahol csak nyúztak és nyaggattak, és azt mondtam – istenem, én nem is tudom, hogy mit mondtam. Bocsánat, most sírok. Bocsánat – bocsánatot kérek, amiért foltos lett a papír. Remélem, el tudja olvasni az írásomat a pacnikban is.

Amit mondtam, amit akkor mondtam, az már nem vonható vissza. Tudom. Magnóra van véve náluk. És az rossz, az nagyon rossz. De ha rosszul jött ki a szájamon, úgy érzem, ha csak egy esélyt kaptam volna, hogy elmondhassam az igazamat olyasvalakinek, aki tényleg odafigyel… érti, mit akarok mondani?

Istenem, talán nem érti. Elvégre maga sose volt ott. Sose ült ott egy asztal másik oldalán, olyan kimerülten, hogy a legszívesebben összeesett volna, és olyan rémülten, hogy hányni tudott volna, és a rendőrség kérdezi és kérdezi, és addig kérdezi, míg már maga se tudja, hogy mit mond!

Úgy gondolom, végső soron ennyi a lényeg.

Én vagyok az Elincourt-ügyben a dada, Mr. Wrexham.

És nem én öltem meg azt a gyermeket.

Tegnap este írni kezdtem önnek, Mr. Wrexham, és mikor ma felébredtem, és ránéztem a gyűrött oldalakon a könyörgő macskakaparásomra, a legszívesebben összetéptem volna, és kezdtem volna elölről, mint legalább már vagy tíz alkalommal. Olyan hűvös akartam lenni, olyan nyugodt és fegyelmezett – olyan érthetően akartam ismertetni a tényeket, hogy magával is megláttassam. És akkor helyette telesírtam a papírt a vádaskodásommal!

De aztán átolvastam, amit írtam, és azt gondoltam: nem. Nem bírom elölről kezdeni. Folytatnom kell.

Mindvégig azt hajtogattam magamban, hogy ha valaki engedné, hogy rendet rakjak a fejemben, és kifejthessem a saját szempontomat anélkül, hogy közbekiabálnának, talán megoldható lenne ez az egész borzasztó zűrzavar.

Hát akkor itt vagyok. Ez az én esélyem, ugye?

Skóciában 140 napig tarthatják őrizetben az embert a tárgyalás előtt. Noha van itt bent egy asszony, aki már majdnem tíz hónapja vár. Tíz hónapja! Tudja maga, milyen hosszú idő ez, Mr. Wrexham? Nyilván azt gondolja, hogy tudja, de hadd mondjak magának valamit. Az ő esetében ez 297 nap. Lemaradt a karácsonyról a gyerekeivel. Lemaradt az anyák napjáról, a húsvétról, és az első napokról az iskolában.

297 nap! És továbbra is tologatják kifele a tárgyalása időpontját!

Mr. Gates azt mondja, az enyém nem tart olyan sokáig a hírverés miatt, de én nem értem, hogy lehet ebben ilyen biztos.

Így vagy úgy, 100 nap, 140 nap, 297 nap… az rengeteg idő az írásra, Mr. Wrexham. Rengeteg idő a gondolkodásra, az emlékezésre, és arra, hogy próbáljuk megfejteni, mi történt igazából. Mert olyan sok mindent nem értek, de van egy dolog, amit tudok. Én nem öltem meg azt a kislányt. Nem. Bármennyire próbálja kiforgatni a rendőrség a tényeket és elgáncsolni engem, ezen nem változtathatnak.

Nem én öltem meg. Ami azt jelenti, hogy valaki más tette. Aki most is szabad.

Én meg itt penészedek.

Most befejezem, mert tudom, hogy nem engedhetem ezt a levelet túl bő lére – maga elfoglalt ember, egyszerűen félbehagyná az olvasását.

De nagyon kérem, hinnie kell nekem! Ön az egyetlen, aki segíthet!

Kérem, Mr. Wrexham, jöjjön el, és látogasson meg! Hadd magyarázzam el önnek a helyzetet, és hogy hogyan gabalyodtam bele ebbe a rémálomba! Ha valaki megértetheti a bírósággal, akkor az maga.

Leadtam a nevét a látogatói belépőhöz – vagy írhat is nekem, ha vannak még kérdései! Nem mintha mennék bárhova is! Haha!

Elnézést, nem akartam viccelni. Tudom én, hogy ez nem tréfadolog. Ha elítélnek, arra számíthatok…

De nem! Erre nem szabad gondolnom. Most nem! Nem fognak. Nem fognak elítélni, mert ártatlan vagyok. Épp csak mindenkivel meg kell ezt értetnem. Magával kezdve.

Kérem, Mr. Wrexham, kérem, mondja, hogy segíteni fog! Kérem, válaszoljon nekem! Nem akarok drámázni, de úgy érzem, hogy maga az egyetlen reményem.

Mr. Gates nem hisz nekem, látom a szemén.

De azt hiszem, hogy maga hihet.

2017. szeptember 12.

Charnworth Állami Fogház

Kedves Mr. Wrexham!

Három napja múlt, hogy írtam önnek, és nem hazudok, de a torkomban dobogó szívvel vártam a válaszát. Itt naponta osztják a postát, és ilyenkor érzem, hogy felgyorsul a pulzusom egyfajta fájó reménykedéstől, és maga (eddig még) minden napon cserbenhagyott.

Ne haragudjon. Ez úgy hangzik, mint egy érzelmi zsarolás. Nem akarom, hogy az legyen. Felfogtam. Maga elfoglalt ember, és mindössze három napja, hogy elküldtem a levelemet, de azért… azt hiszem, félig-meddig abban reménykedtem, hogy ha másra nem is volt jó az ügy reklámozása, felruházott egyfajta fonák hírnévvel, és ennek hatására ön elsőnek választja ki a levelemet a többi közül, amelyeket vélhetőleg kap az ügyfeleitől, a leendő ügyfeleitől és a lököttektől.

Mr. Wrexham, nem akarja tudni, mi történt? Én akarnám.

Na, szóval, már három napja (vagy ezt már mondtam?), és… hát, kezdek izgulni. Itt nem sok mindent lehet csinálni, és rengeteg idő van, hogy gondolkozzunk és idegeskedjünk, és katasztrófákról képzelegjünk.

Az utóbbi pár napot és éjszakát ezzel töltöttem. Aggódtam, hogy ön nem kapta meg a levelemet. Aggódtam, hogy a börtöniroda nem továbbította. (Megtehetik ezt, anélkül, hogy értesítenének? Őszintén szólva nem tudom.) Aggódtam, hogy nem jól magyaráztam el.

Ez az utóbbi vette el az álmomat, mert ha így van, akkor ez az én hibám.

Igyekeztem rövidre, csattanósra fogni, de most már kételkedem. Nem kellett volna olyan hirtelen abbahagynom. Több tényt kellett volna beletennem, meg kellett volna próbálnom bebizonyítani, MIÉRT vagyok ártatlan. Mert nem hiheti el csak azért, mert én ezt állítom – igen, ezt megértem.

Amikor idekerültem, a többi nő – Mr. Wrexham, magával lehetek őszinte – olyan benyomást keltett bennem, mint egy idegen faj. Nem mintha különbnek képzelném magamat. De akkor is úgy látszott… mind olyannak látszottak, mint akik pont ide valók. Még a riadtak, az önbántalmazók, meg a sikoltozók, akik a cellájuk falába verik a fejüket, még az iskolából épphogy kikerült lányok is. Olyannak látszottak… nem is tudom. Olyannak látszottak, mint akik ide tartoznak, a sápadt, beesett arcukkal, a hátrafésült hajukkal és az elmosódott tetoválásaikkal. Olyannak látszottak… na, jó. Bűnösnek látszottak.

De én más voltam.

Először is angol vagyok, ami természetesen itt nem jön jól. Nem értettem őket, amikor méregbe gurultak, és üvöltözni kezdtek, bele az arcomba. Félig, ha értettem a szlengjüket. És feltűnően középosztálybeli voltam valami számomra meghatározhatatlan módon, de a többi nőnek annyira nyilvánvalóan, mintha kiírták volna a homlokomra.

De ami a fő, még sose ültem börtönben. Kétlem, hogy valaha is találkoztam volna börtönviselt emberrel, mielőtt idejöttem. Voltak titkos kódok, amelyeket nem tudtam megfejteni, és áramlatok, amelyeken nem hajózhattam. Nem értettem, mi történik, amikor az egyik nő átad valamit egy másiknak a folyosón, és miért rohannak rájuk ordítva a börtönőrök. Nem láttam előre, hogy miből lesz verekedés, nem tudtam, ki jön le a szerről, ki másnapos, amitől robbanhat. Nem tudtam, kiket kell kerülni, kik szenvednek állandó premenstruációs szindrómában. Nem tudtam, mit viseljek, vagy mit csináljak, hogy a többi őrizetes ne köpjön le, vagy ne húzzon be egyet, vagy hogy mitől ordítják le a fejemet a börtönőrök.

Más volt a hangom. Más volt a külsőm. Másnak éreztem magamat.

Aztán egy napon bementem a mosdóba, és észrevettem egy nőt, aki jött felém a túlsó sarokból. A haja hátra volt nyalva, mint a többieké, a szeme olyan volt, akár a gránitszilánk, az arca konok, kemény és fehér. Az első gondolatom az volt, úristen, zabosnak látszik, vajon mit akar?

A második gondolatom az volt, hogy talán jobb lesz, ha átmegyek a másik mosdóba.

Aztán megértettem.

Egy tükör volt a túlsó falon. A nő én voltam.

Sokkolnia kellett volna a felismerésnek, hogy cseppet sem vagyok más, csak eggyel több nő, akit beszippantott ez a lélektelen rendszer. Ám különös módon segített rajtam.

Még mindig nem illek ide tökéletesen, még mindig az angol lány vagyok, és mind tudják, miért vagyok bent. A börtönben nem szeretik a gyerekbántalmazókat, ezt nyilvánvalóan tudja. Természetesen közöltem velük, hogy nem igaz, amivel vádolnak. De ahogy néznek, abból tudom, mit gondolnak – mind ezt mondja!

Tudom, tudom, hogy maga is ezt fogja gondolni. Ezt akartam mondani. Megértem, ha kételkedik. Elvégre a rendőrséget sem sikerült meggyőznöm. Itt vagyok. Óvadék nélkül. Bűnösnek kell lennem.

De ez nem igaz!

140 napom van, hogy meggyőzzem magát. Annyit kell tennem, hogy elmondom az igazat, ugye? Csak vissza kell mennem a kezdetekhez, és el kell mondanom mindent, higgadtan és érthetően, amíg a végére nem érek.

A hirdetéssel kezdődött.

KERESÜNK Nagy család keres bentlakó, tapasztalt dadát.

KIK VAGYUNK? Négygyerekes, nyüzsgő család vagyunk, gyönyörű (noha eldugott!) házban élünk a Felföldön. Anyu és apu közösen irányítják a család építészeti tervezőirodáját.

KIT KERESÜNK? Tapasztalt dadát keresünk, aki megszokta, hogy mindenféle korú gyerekekkel dolgozzon, babáktól tizenévesekig. Legyen gyakorlatias, kiboríthatatlan, ne zavarja, ha önállóan kell vigyáznia a gyerekekre. Kiváló referencia, erkölcsi bizonyítvány, elsősegélynyújtó képzettség, balesetmentes vezetési gyakorlat elengedhetetlen.

AZ ÁLLÁSRÓL Anyu és apu főleg otthonról dolgozik. Ilyenkor a dadára az egyszerű 8–17 munkaidő mellett heti egy este gyermekmegőrzés hárul. A hétvégék szabadok. Lehetőleg úgy alakítjuk az ütemtervünket, hogy az egyik szülő mindig a közelben tartózkodjon. Ám előfordul, hogy mindkettőnkre szükség van (néha akár két hétig is), és ilyenkor a dada a pótszülő.

Mindezekért – a pótlékokat is beleértve – 55 000 font éves (bruttó) fizetést, továbbá kocsihasználatot és évente nyolc hét szabadságot ajánlunk.

Jelentkezéseket Sandra és Bill Elincourt, Heatherbrae House, Carn Bridge címre várjuk.

Szinte szóról szóra emlékszem. Az benne a vicces, hogy nem is állást néztem, amikor kidobta a Google-böngésző. Azt kerestem… jó, tulajdonképpen nem számít, hogy mit. Valami egészen mást. És akkor itt volt ez, mint egy ajándék, amelyet olyan váratlanul vágtak hozzám, hogy majdnem elejtettem.

Elolvastam egyszer, aztán másodszor. Másodjára gyorsabban vert a szívem, mert tökéletes volt. Szinte túlságosan is tökéletes.

Mikor harmadszor is elolvastam, féltem megnézni a jelentkezés határidejét, meg voltam győződve róla, hogy lemaradtam.

De aznap este járt volna le a határidő.

Hihetetlen volt! Nemcsak a fizetés – habár isten tudja, elég elképesztő volt az összeg is. Nemcsak az állás. De a szerencsém! Hogy éppen akkor hulljon az ölembe, amikor tökéletes helyzetben vagyok a jelentkezéshez!

Mert tudja, a lakótársam oda volt utazni. A peckhami Picipoci bölcsődében ismerkedtünk meg, együtt dolgoztunk a babaszobában, együtt nevettünk a borzalmas főnökünkön, és a fontoskodó, zakkant szülőkön a kurva textilpelenkájukkal meg az otthon főzött…

Bocsánat, nem lett volna szabad káromkodnom. Kihúzogattam, de maga valószínűleg látja majd a szót a papíron át, isten tudja, talán vannak is gyerekei, sőt talán maga adta rájuk a Picipopsit, vagy ki tudja, mi volt éppen a divatos márka.

Egyébként felfogtam, igen. Babáknál nincs olyan, hogy túl nagy fáradság. Megértem én. Csak az van, hogy amikor nekünk kell összeszednünk az egy nap alatt telepisilt/teleszart rongyokat, és átnyújtani a szülőnek a gyermekkel együtt, miközben folyik a könnyünk az ammóniától… nem mintha orrolnék miatta, ugye, érti? Hozzátartozik a munkához. Felfogtam. De nyögni csak szabad? Le kell engednünk a gőzt, különben szétrobbannánk a tehetetlen méregtől.

Bocsánat, elkalandozok. Talán ezért próbálja mindig befogni a szájamat Mr. Gates. Mert vermet ások magamnak a szavakkal, és ahelyett, hogy tudnám, mikor álljak le, én egyre csak ások. Maga feltételezhetőleg most vonja le a következtetést. Nem nagyon látszik szeretni a srácokat. Őszintén bevallja, hogy idegesíti a szerep. Mi lesz itt, ha összezárják négy kölyökkel, és nem lesz felnőtt, akivel „leengedje a gőzt”?

Pontosan ezt csinálta a rendőrség. Azok a mellékes kis megjegyzések – azok a gusztustalan tények! Láttam a diadalt a képükön, valahányszor elhullattam egyet, figyeltem, hogyan csapnak le rájuk, mint a kenyérmorzsára, hogy azokkal is súlyosbítsák a terhelő bizonyítékokat!

De az a helyzet, Mr. Wrexham, hogy összehordhatnék én itt mindenféle baromságot, hogy milyen tökéletes, aranyszívű szent vagyok – de attól az még az maradna. Baromság. Én pedig nem azért vagyok itt, hogy baromságokkal etessem magát. Azt akarom, hogy higgye el, hogy – csakis ezt akarom!

Az igazat mondom magának. A cukrozatlan, rút igazságot. Ez az igazság csiszolatlan, kellemetlen, és nem állítom, hogy angyalként viselkedtem. De nem öltem meg senkit, kurvára nem öltem meg!

Elnézést. Nem akartam már megint káromkodni.

Istenem, úgy összezavarok mindent! Vigyáznom kell, hogy tiszta maradjon a fejem – hogy tisztán lássak mindent a fejemben. Úgy van, ahogy Mr. Gates mondja: ragaszkodnom kell a tényekhez.

Hát akkor oké. Tény. A hirdetés. A hirdetés, az tény, ugye?

A hirdetés azzal a döbbenetes, káprázatos, mesés fizetéssel.

Tudja, ez volt az első, aminél gyanút kellett volna fognom. A fizetésnél. Mert a hülyeségig gavalléros volt. Még Londonban is gavalléros lett volna, még egy bejáró dadánál is.

De hogy a dada valaki másnál lakjon ingyen, se lakbér, se rezsi, ráadásul még a kocsit is ingyen használhassa, az már nevetséges.

Olyan nevetséges volt, hogy félig-meddig arra gondoltam, talán elírták. Vagy hogy van valami, amit elhallgatnak – talán egy gyerek, komoly viselkedési zavarokkal? De miért hallgatnák el a hirdetésben?

Hat hónappal korábban valószínűleg megállok, kissé összevonom a szemöldököm, aztán megyek tovább, és nem foglalkozok többet a dologgal. Csak hát hat hónappal korábban meg se néztem volna azt a weboldalt. Hat hónappal korábban volt lakótársam, állásom, amit kedveltem, sőt még előléptetésre is számíthattam. Hat hónappal korábban igazán jó helyen voltam. De most… szóval mostanra némileg megváltoztak a dolgok.

A barátnőm, akit a Picipocinál említettem, két hónapja elment utazni. Nem dőlt össze a világ, amikor közölte velem – igazság szerint eléggé idegesített az a szokása, hogy megtölti a mosogatógépet, de be már nem kapcsolja, vagy az örökös europop diszkóslágerei, amik pont akkor sipítanak át a falon, amikor aludnék. Szóval tudtam, hogy hiányozni fog, de nem gondoltam, hogy ennyire.

A cuccát a szobájában hagyta, és megegyeztünk, hogy fizeti a fele lakbért, én viszont nyitva tartom neki az ajtót. Jó kompromisszumnak tűnt: őelőtte sorozatban voltak rémes lakótársaim, és nem óhajtottam újrakezdeni a posztolást a Facebook Localon, ahol sms és e-mail alapján kell kigyomlálni az agybajosakat, továbbá valamilyen értelemben olyan volt, mint egy horgony – garancia arra, hogy a barátnőm visszajön.

De mikor lehűlt a szabadság első láza, és kezdett kissé megkopni az élmény, hogy az egész lakás az enyém, és azt nézek a nappali közös tévéjén, amit akarok, rájöttem, hogy magányos vagyok. Hiányzott, ahogy mondja: „Gyantázunk, drágám?”, amikor hazaérünk együtt a munkából. Hiányzott, hogy nem panaszkodhatok neki Valre, a Picipoci tulajdonosára, és nem tárgyalhatjuk ki a legrosszabb szülőket. Amikor előléptetésért folyamodtam, és nem kaptam meg, magányosan mentem el a kocsmába búfelejteni, és a végén belesírtam a sörömbe, mert arra gondoltam, mennyivel jobb lenne, ha a barátnőm itt lenne. Nevethetnénk együtt rajta, odabent a barátnőm beintene Valnek, amikor háttal van, és ha Val megfordulna, jó zsírosan hahotázna azon, hogy majdnem lebukott.

Az a helyzet, Mr. Wrexham, hogy nem nagyon bírom a kudarcot. Se a vizsgákon. Se a randizásban. Se a munkában. Egyáltalán semmiféle próbán. Ösztönösen mindig alacsonyra célzok, hogy megspóroljam magamnak a fájdalmat. Vagy a randizás esetében egyáltalán nem is célzok, mert félek, hogy visszautasítanak. Végső soron ezért nem mentem egyetemre. Megvoltak az osztályzataim, de nem bírtam a gondolatot, hogy esetleg mégse vesznek fel, hogy gúnyosan vigyorogva olvassák a jelentkezésemet. „Kinek képzeli ez magát?”

Jobb egy kitűnő a könnyű dolgozatban, mint egy karó a nehézben, ez volt az én jelszavam. Ezt mindig tudtam magamról. De csak a lakótársam elutazása után tudtam meg, hogy egyedüllétben se vagyok valami jó. Azt hiszem, leginkább ez lökdösött ki a komfortzónámból, ezért görgettem le a lélegzetemet visszafojtva azt a hirdetést, és képzeltem el, mi lehet a vonal másik végén!

A rendőrség nagy hűhót csapott a fizetésből az első kihallgatásnál. Holott igazság szerint nem a pénz miatt jelentkeztem az állásra. Még csak nem is igazán a lakótársam miatt, bár nem tagadhatom, hogy ha nem megy el, ebből sose lett volna semmi. Nem, az igazi ok… eh, bizonyára tudja, mi volt az igazi ok. Végül is tele voltak vele az újságok.

Beteget jelentettem a Picipocinál, aztán egész nap az életrajzomat írtam, belevéve mindent, ami majd meggyőzi Elincourtékat, hogy én vagyok az, akit keresnek. Erkölcsi bizonyítvány – pipa. Elsősegély-képesítés – pipa. Pazar referenciák – pipa, pipa és pipa.

Csak a jogosítvány jelentett problémát, de azzal a kérdéssel egyelőre nem foglalkoztam. Azon a hídon majd akkor megyek át, ha odaérek – már ha elérek odáig. Jelen pillanatban nem az interjúra összpontosítottam.

A kísérőlevélben megkértem Elincourtékat, hogy ne keressék meg a Picipocikat referenciáért – azt mondtam, nem szeretném, ha jelenlegi munkáltatóim tudnák, hogy más állást keresek, ami igaz is volt –, utána elküldtem e-mailben a megadott címre, visszafojtottam a lélegzetemet, és vártam.

A legjobb esélyt adtam meg magamnak, hogy szemtől szembe láthassam őket. Egyelőre nem tehettem ennél többet.

Az ezt követő pár nap kemény volt, Mr. Wrexham. Nem olyan kemény, mint az idő, amelyet itt töltöttem, de azért elég kemény. Mert istenem, annyira akartam azt az interjút! Csak most kezdtem rájönni, hogy mennyire! Reményeim minden eltelt nappal hervadtak egy kicsit, és küzdenem kellett, nehogy újra megkeressem őket, válaszért könyörögve! Kizárólag az a tudat tartott vissza, hogy ha még nem döntöttek, bizonyára nem jól venné ki magát, ha ennyire kétségbeesettnek mutatkoznék!

Ám hat nappal később megcsendült a válasz a beérkező postámban.

Címzett:supernanny1990@ymail.com

Feladó:sandra.elincourt@elincourtandelincourt.com

Tárgy: állás dadának

Elincourt. Egyedül a név elég volt, hogy a gyomrom kavarogni kezdjen, akár egy mosógép. Ujjaim annyira reszkettek, hogy alig bírtam megnyitni, és a szívem a torkomban kalapált. Biztosan, egészen biztosan nem szokták keresni a sikertelen jelentkezőket. Az e-mailnek ezek szerint azt kell jelentenie…?

Rákattintottam.

Szia, Rowan!

Nagyon köszönöm, hogy jelentkeztél, és elnézést, amiért ilyen sokáig várattunk a válasszal. Bevallom, kissé meglepett a jelentkezők sokasága. A szakmai életrajzod nagyon imponáló, ezért szeretnénk meghívni egy állásinterjúra. A házunk meglehetősen eldugott helyen áll, ezért készséggel fedezzük a vonatjegyedet, sőt szobát is felajánlhatunk egy éjszakára, mivel egy nap alatt nem teheted meg oda-vissza a londoni utat.

Ám van valami, amire már az elején figyelmeztetnem kell téged, mert hátha lehűti lelkesedésedet az állás iránt.

Amióta megvásároltuk Heatherbrae-t, rájöttünk, hogy különféle babonák fűződnek a múltjához. Régi ház, csak annyi haláleset és tragédia történt benne, mint az ilyenekben szokás, a helyiek valamilyen okból mégis ezekből költöttek kísértethistóriákat stb. Sajnos, ez a tény a közelmúltban annyira felzaklatta néhány dadánkat, hogy csak az utóbbi 14 hónapban négyen mondtak fel.

Képzelheted, mennyire megviselte a gyerekeket, arról nem is szólva, milyen hihetetlenül kínos volt számomra és a férjem számára szakmai téren!

Éppen ezért egy pillanatig sem akartuk titkolni előled a kellemetlen igazságot. Abban a reményben kínáljuk a gavalléros fizetést, hátha csábítóan hat valakire, aki hosszú távon is – legalább egy évig – képes megmaradni a családunknál.

Ha úgy érzed, hogy ez nem te vagy, vagy nyomaszt a ház története, légy szíves, most szóljál, mivel szeretnénk, ha minél kisebb csalódás érné a gyerekeket. Ebből a megfontolásból a fizetést havi elosztásban folyósítjuk, és a munkaviszony évfordulóján nagyvonalú prémiummal egészítjük ki.

Amennyiben továbbra is szeretnél eljönni interjúra, kérlek, tájékoztass, hogy a következő két hétben mikor vagy szabad.

A nagyon várt találkozásig a legjobbakat kívánja:

Sandra Elincourt

Bezártam az e-mailt. Egy percig csak ültem, és bámultam a képernyőt. Aztán felálltam, némán sikítottam egyet, és ujjongva beleöklöztem a levegőbe.

Megcsináltam. Megcsináltam!

Tudnom kellett volna, hogy ez túl szép ahhoz, hogy igaz legyen.

Megcsináltam, Mr. Wrexham. Átugrottam az első akadályt. De csak az elsőt. Következőnek túl kellett lennem az interjún, méghozzá hibátlanul.

Csaknem pontosan egy héttel azután, hogy megnyitottam Sandra Elincourt levelét, útban voltam vonattal fel Skóciába, a legszebb Rowan-a-tökéletes-dada alakomban. Makrancos hajamat csillogóra keféltem, és rendezett, hetyke lófarokba idomítottam, a körmömet kifényesítettem, és a legjobb „barátságos, ám komoly, mulatságos, ám serény, profi, ám nem annyira dölyfös, hogy le ne térdelne feltörölni a hányást”-szerelésemet viseltem: csinos tweed szoknyát és karcsúsított fehér pamutblúzt, kasmírkardigánnal. Nem egészen Norland Nanny{1} voltam, de határozottan arra vettem a figurát.

Azt hittem, falra mászok az idegességtől. Még sose csináltam ilyet. Nem a pesztrálásra értem. Nyilvánvalóan. Azt majdnem tíz éve csináltam, habár főleg bölcsődékben, nem magánházaknál.

De… hogy ezt! Hogy kiálljak a tűzvonalba! Vállalva a visszautasítást!

De ha annyira akartam! Annyira, hogy majdnem rettegtem attól, amit találhatok!

Nagy bosszúságomra a vonat késett, így a menetrendben feltüntetett négy és fél óra helyett majdnem hat órába telt, hogy eljussak Edinburghba, és mikor lekászálódtam elmacskásodott lábakon a vonatról a Waverley-n, láttam, hogy elmúlt öt, vagyis jó órával lekéstem a csatlakozást. Szerencsére indult egy másik vonat; várakozás közben küldtem Mrs. Elincourtnak egy sms-t, amelyben nem győztem mentegetőzni, és figyelmeztettem, hogy későn érkezek Carn Bridge-be.

Végre befutott a szerelvény – jóval kisebb, mint a nagy Intercity, és korosabb is. Letelepedtem egy ülésre az ablak mellett, és figyeltem az észak felé tartó vonatból, hogyan változnak át a dimbes-dombos, zöld mezők füstkék és bíborszín, hangás lápokká. Azokon túl hegyek magasodtak, amelyek állomásról állomásra sötétebbek és kopárabbak lettek. Olyan gyönyörű volt, hogy meg is feledkeztem a bosszúságomról a késlekedés miatt. A zord, könyörtelen hegyek valahogy minden mást lefokoztak a reális méretére. Az idegesség kemény gombóca már puhult a gyomromban, és valami odabent elkezdett… nem is tudom, Mr. Wrexham. Olyan volt, mintha kezdenék reménykedni. Abban reménykedni, hogy ez igaz lehet.

Valamilyen fonák módon úgy éreztem, hazajövök.

Félig-meddig ismerős nevű állomások maradtak el mögöttünk, Perth, Pitlochry, Aviemore, az ég egyfolytában sötétedett. Végre-valahára azt hallottam: „Carn Bridge, következő megálló Carn Bridge”, a vonat befutott egy kis viktoriánus állomásra, és én kiszálltam. Izgatottan álltam a peronon, nem tudva, mit csináljak most.

Valaki várni fog, írta e-mailjében Mrs. Elincourt. Mit jelent ez? Taxit? Valaki a magasba tart egy táblát, amelyre a nevemet írták? Követtem a távozó utasok ritkás kis csoportját a kijárathoz, ahol félszegen toporogtam, amíg a többiek szétszóródtak az autók meg a várakozó barátok és rokonok között. A bőröndöm súlyos volt, letettem magam mellé, miközben jobbra-balra végignéztem a homályos peronon. Az árnyékok átnyúltak az estébe, a vonaton érzett futó optimizmus fakulni kezdett. És ha Mrs. Elincourt meg sem kapta az üzenetemet? Végül is nem válaszolt. Talán már órákkal korábban idejött és el is ment a megrendelt taxi, rólam pedig lemondtak.

Váratlanul kiújult a gyomorgörcsöm – méghozzá csúnyán.

Június elején jártunk, de jól fent voltunk északon, és az esti levegő meglepően hideg volt a londoni fülledt meleg után. Egyszer csak azt vettem észre, hogy összébb húzom a kabátomat, mert didergek a hegyekből lecsapó szélben. A peron kiürült, egyedül maradtam.

Ugyancsak megkívántam egy cigarettát, de tapasztalatból tudtam, hogy bagószagúan beállítani egy állásinterjúra nem valami fényes kezdet. Inkább megnéztem a telefonomat. A vonat idejében érkezett – legalábbis éppen abban a módosított időpontban, amit az sms-ben írtam meg Mrs. Elincourtnak. Adok neki még öt percet, aztán felhívom.

Eltelt az öt perc, de úgy döntöttem, adok neki újabb öt percet. Nem akartam már az elején elrontani a nyűgösködéssel, mert hátha csak dugóba kerültek.

Lepergett még öt perc, és javában kotorásztam a táskámban, keresve Mrs. Elincourt kinyomtatott e-mailjét, amikor megláttam, hogy a kezét zsebre vágva egy ember jön felém a peronon.

Egy percre mintha elakadt volna valami a mellemben, de aztán, ahogy közelebb ért, és föltekintett, bele a szemembe, rádöbbentem, hogy nem lehet ő. Ahhoz túl fiatal volt. Ránézésre olyan harminc-harmincöt. Továbbá – ezt még ilyen idegesen is meg kellett állapítanom – roppant jóképű azon a borostás, érdes módon, a csapzott sötét hajával, és a hosszú, szikár alakjával.

Kezeslábast viselt, és ahogy közelebb ért, kihúzta a zsebéből a kezét, és láttam, hogy beleette magát a bőrébe valami – föld vagy motorolaj, bár igyekezett letisztogatni. Egy pillanatig vasúti alkalmazottnak néztem, de mikor megállt előttem, azt kérdezte:

– Rowan Caine?

Bólintottam.

– Jack Grant vagyok. – Elvigyorodott, szája sarka behízelgően felkunkorodott, mintha egy titkos tréfát élvezne. Skót tájszólásban beszélt, de lágyabban és szabatosabban, mint a glasgow-i lány, akivel iskola után dolgoztam együtt. Dallamosan ejtette ki a családnevét. – A Heatherbrae House-ban dolgozok. Sandra megkért, hogy szedjelek föl. Bocs a késésért.

– Szia – mondtam váratlan és érthetetlen félénkséggel. Köhécseltem, próbáltam kitalálni, mit mondhatnék. – Hmmm, semmi baj. Nem gond.

– Ezért vagyok ilyen állapotban. – Búsan pillantott a kezére. – Sandra csak félórája szólt, hogy el kell hozni téged. Félig már megvoltam a fűnyíró javításával, de attól féltem, nem érek ide a vonatodhoz, így hát elindultam, földesen meg minden. Vihetem a bőröndödet?

– Semmi baj, komolyan. – Felkaptam a bőröndöt. – Nem nehéz. Köszönöm, hogy kijöttél.

Vállat vont.

– Nem kell köszöngetni, ez a munkám.

– Elincourtéknak dolgozol?

– Ja, Billnek és Sandrának. Én vagyok a… hát, nem is tudom, minek nevezzem a besorolásomat. Úgy gondolom, Bill sofőrnek tüntet fel a vállalkozása bérlistáján, de a mindenes találóbb lenne. Én csinálom a kertészkedést, szerelem a kocsikat, fuvarozok ki-be Carn Bridge-ben. Te leszel a dadus?

– Még nem – válaszoltam idegesen, de ő ferdén vigyorgott, én pedig akaratlanul is elmosolyodtam. Volt valami ragadós a jókedvében. – Egyébként igen, erre a munkára jelentkeztem. Sok jelentkező volt?

– Kettő-három. Te jobb leszel, mint az első. Nem nagyon beszélt angolul; nem tudom, kit vett rá, hogy írja meg a jelentkezését, de Sandra azt mondta, nem is ő csinálta.

– Ó. – Valamiért jobban éreztem magam attól, amit mondott. Én a ropogósra keményített és ijesztően rátermett Mary Poppinsok felvonulásáról képzelegtem. Most jobban kihúztam magam, és elsimítottam tweed szoknyám ráncait. – Az jó. Mármint nem annak a lánynak. Nekem jó.

Addigra kijöttünk az állomásról, a szellős kis parkolóban ballagtunk az út másik oldalán álló, hosszú fekete kocsi felé. Jack megnyomott valamit az órazsebén, mire a lámpák felvillantak, és az ajtók kitárultak, úgy lendülve a magasba, mint a denevér szárnya, nekem pedig akaratlanul leesett az állam. Mostohaapám büszkeségére és örömére, az unalmas szürke Volvóra gondoltam, és kurtán fölnevettem. Jack ismét elvigyorodott.

– Kissé feltűnő, mi? Tesla. Elektromos. Nem tudom, hogy én ilyet választottam volna, de Bill… na, majd meglátod. Odáig van a technológiáért.

– Igen? – Semmitmondó válasz volt, holott valamiként… már ezt az apróságot tudni is olyan volt, mint egy aranyszemcse: kapcsolat ehhez az arctalan emberhez.

Jack hátralépett, amíg betettem a bőröndömet hátulra.

– Hátra akarsz ülni vagy előre? – kérdezte. Éreztem, hogy elvörösödök.

– Ó, hát persze hogy előre!

A gondolat, hogy hátul trónoljak, úgy kezelve Jacket, mint egy sofőrt, elég volt, hogy feszengeni kezdjek.

Ő csak annyit mondott:

– Onnan mindenesetre jobban látni. – Valamire rákattintott, amitől a hátsó denevérszárny-ajtók összecsukódtak, azután kitárta előttem az anyósülés ajtaját.

– Csak utánad, Rowan.

Egy pillanatig nem mozdultam, szinte megfeledkezve róla, hogy Jack kiről beszél. Aztán megrezzentem, összeszedtem magam, és bemásztam az autóba.

Gondolom, valahol eleve tudtam, hogy Elincourték gazdagok. Mármint sofőrt/mindenest tartanak, és ötvenötezret ajánlottak a leendő dadának, tehát bőven kell hogy legyen fölös pénzük, de csak Heatherbrae House-hoz közeledve kezdtem felfogni, mennyire gazdagok igazából.

A felismerés különös érzéssel töltött el.

Nem érdekel a pénz, akartam mondani Jacknek a magas vaskapunál, amely lassan befelé fordult, nyilván valamilyen, az autóban található távirányító parancsára. Ám ez nem volt teljesen igaz.

Azon vettem észre magamat, hogy azt találgatom: Mennyit keres Sandra és Bill?

A Tesla kísérteties halksággal tette meg a hosszú, kígyózó utat. A kavics ropogása a kerekek alatt jóval zajosabb volt a villanymotornál.

– Jézus! – motyogtam, mikor befordultunk egy újabb kanyarba, és a ház még mindig nem volt sehol. Jack lapos pillantást vetett rám.

– Nagy hely, mi?

– Hát, egy kicsit.

Itt persze olcsóbbnak kell lennie a földnek, mint lent délen, de ennyire nem lehet olcsó. Keresztüldöcögtünk egy hídon egy tőzegtől sötét vizű, sebes patak fölött, majd áthajtottunk egy fenyőcsoporton. Úgy rémlett, valami vörösen villan a fák között, nyújtogattam is a nyakam, hogy jobban lássak, de már sötétedett, és nem is tudtam, nemcsak képzeltem-e a mozgást.

Végre kiértünk a fák menedékéből egy tisztásra, és megláttam Heatherbrae House-t.

Valami pöffeszkedőre számítottam, talán egy MacKúriára, vagy egy terebélyes ranchre, fából. De nem az fogadott. Előttem szerény viktoriánus udvarház állt, négyszögletes, amilyennek egy gyerek rajzolná, közepén fényes fekete ajtóval, és az ajtó két oldalán ablakokkal. Nem volt nagy, de vaskos gránitkockákból épült, egyik oldalát befutotta a dús vadszőlő, és nem is tudom, miért, de melegséget, fényűzést és kényelmet sugárzott.

Addigra beesteledett. Miután Jack kikapcsolta a Tesla motorját, és eloltotta a reflektorokat, egyedül a csillagok világítottak, meg a benti lámpafény rajzolt ragyogó csíkot a kavicsra. Olyan volt, akár egy szentimentális kép, azok a nosztalgiától cuppogó, csilivili fotók a kirakós dobozán, amelyet a nagyanyám szeretett.

Mohos és patinás, ködszürke gránit, arany lámpafény az ablakok hullámos üvege mögött, elvirágzott rózsák szirmukat hintik a homályban – majdnem túl tökéletes volt, valami különös módon már-már tűrhetetlenül tökéletes.

Kiléptem a kocsiból az esti hűvös levegőbe, amely fenyőillatú, csípős és tiszta volt, akár az ásványvíz. Váratlanul elakadt a lélegzetem a vágyakozástól erre az életre, és mindenre, amit képviselt. Szinte már kibírhatatlanul keserű ellentétben állt az én neveltetésemmel, szüleim ’50-es évekbeli, földszintes, kedélytelen, szögletes külvárosi egyenházával, amelynek szobáiban – az enyémet kivéve – patikarend uralkodott, de akkor is nélkülözött bárminemű jelleget vagy kényelmet. Inkább azért léptem föl a fedett tornácra, hogy kiverjem a fejemből ezt a gondolatot, nem pedig azért, mert felkészültem volna a találkozásra Sandrával.

Rögtön éreztem, hogy itt valami nincsen rendjén. De mi? A betétes ajtó hagyományos darab volt, a deszkát csillogó feketére festették, de akkor is hibádzott, sőt hiányzott valami. Egy másodpercig tartott rájönnöm, mi a baj. Nem volt kulcslyuk.

A tény kissé nyugtalanított. Ilyen apró részlet, de a hiányától rögtön arra kellett gondolnom, hogy csak nem vakajtó előtt állok? Kerüljem talán meg a házat?

Kopogtató sem volt. Hátranéztem Jackre, tanácsot akartam kérni, hogy akkor most mivel jelezzem az érkezésemet? De ő még mindig az autóban ült, valamit ellenőrzött a műszerfalt jelentő, nagy, kivilágított érintőképernyőn.

Visszafordultam, kinyújtottam a kezem, hogy zörgessek. Abban a pillanatban megakadt a szemem az ajtótól balra valamin, amit a falba ágyaztak. A semmiből – látszólag a tömör kőből – kirajzolódott egy kísértetiesen világító, csengő alakú ikon, és akkor láttam, hogy amit a fal egyik darabjának néztem, az egy furfangosan álcázott panel. Meg akartam nyomni, de mozgásérzékelős lehetett, mert még hozzá sem értem, amikor bentről kihallatszott a csengetés.

Csak pislogtam. Váratlanul az eszembe jutott Jack megjegyzése a kocsiban. Bill… na, majd meglátod. Odáig van a technológiáért. Erre célzott volna?

– Rowan! Helló! – szólalt meg olyan váratlanul a női hang, hogy ugrottam egyet. Kerestem a kamerát, a mikrofont, a rostélyt, amibe belebeszélhetek. Semmi sem volt. Én legalábbis nem láttam.

– Ühüm… i-igen – mondtam bele a levegőbe, és tökhülyének éreztem magam. – Szia! Sandrával… beszélek?

– Igen! Éppen átöltözök. Tíz másodperc, és lent vagyok! Bocs, hogy ácsorogtatlak.

Nem volt kattanás, amelyből megállapíthattam volna, hogy a helyére tették a kagylót, más sem jelezte, hogy a társalgásnak vége, de a panel visszafakult a kőbe, én meg csak álltam és vártam, azzal a fura érzéssel, hogy figyelnek, ugyanakkor fütyülnek rám.

Végül, nagyon hosszúnak érzett, de valószínűleg harminc másodpercig sem tartó idő után fülsiketítő ugatás harsant, és megnyílt az ajtó. Kivágódott rajta két fekete labrador, nyomukban egy negyven körüli, mézszín hajú, vékony nővel. Kacagott, és hasztalanul igyekezett elkapni a kutyák nyakörvét, amelyek boldogan csaholva rohangálták körül.

– Hero! Claude! Ide hozzám!

Ám a kutyák oda se figyeltek; rám ugráltak fel, amikor két lépést hátráltam. Az egyik a lábam közé bökött az orrával, de olyan keményen, hogy fájt. Idegesen kacarászva próbáltam eltolni magamtól a pofáját, az egyetlen tartalék harisnyanadrágomra gondoltam a bőröndömben, és a fogamat csikorgattam a lehetőségtől, hogy a kutya elszakította azt, amelyik most van rajtam. A labrador ismét felugrott rám. Tüsszentettem, és éreztem, ahogy a tarkómban elkezdődik a viszketés. A fenébe! Elhoztam az inhalátoromat?

– Hero! – ismételte a nő. – Hero, hagyd abba! – Kilépett a tornác eresze alól, nyújtotta a kezét. – Te bizonyára Rowan vagy. Higgadj már le, Hero, komolyan! – Sikerült rácsatolnia a magával hozott pórázt a kutya nyakörvére, és visszarángatnia maga mellé a labradort. – Bocs, bocs, csak túlságosan barátkozós. Nincs kifogásod a kutyák ellen?

– Az égvilágon semmi! – feleltem, bár ez csak részben volt igaz. Kifogásom éppen nem volt a kutyák ellen, de bekattant tőlük az asztmám, ha nem szedtem az antihisztamint. Mellesleg, asztma ide vagy oda, nem óhajtottam, hogy hivatalos eseménynél a lábam között szimatoljanak. Éreztem, hogy szorul a szívem, bár idekint csak pszichoszomatikus tünet lehetett. – Jó fiú! – mondtam annyi lelkesedéssel, amennyit össze tudtam szedni, és megpaskoltam a labrador fejét.

– Igazából kislány. Hero szuka, Claude a fiú. Testvérek.

– Jó kislány – helyesbítettem kelletlenül. Hero lelkesen megnyalta a kezem, és én megálltam, hogy a szoknyámba töröljem a tenyeremet. Mögöttem ajtó csapódott, azután Jack lépései csikorogtak a kavicson. Kissé megkönnyebbültem, mert a kutyák most őt tüntették ki a figyelmükkel, és boldogan csaholtak, miközben Jack kiemelte a bőröndömet a kocsi hátuljából.

– Itt a csomagod, Rowan. Örültem a szerencsének – mondta. Letette mellém a bőröndöt, majd Mrs. Elincourthoz fordult: – Sandra, ha nincs kifogásod, megyek, és folytatom a fűnyíró szerelését. Ha csak nincs rám szükség valami más okból.

– Tessék? – kérdezte Mrs. Elincourt szórakozottan, majd bólintott. – Ó, a fűnyíró! Igen, csináld csak, légy szíves. Meg tudod javítani?

– Remélem. Ha nem, reggel kihívom Aleckie Brownt.

– Köszönöm, Jack – mondta Sandra, és a fejét ingatva nézett a távozó Jack után. A széles vállú, magas alak sötéten rajzolódott az esti égre, mielőtt befordult a sarkon. – Komolyan, ez az ember egy kincs! Nem is tudom, mire mennénk nélküle. Ő és Jean tántoríthatatlanul álltak mellettünk, amitől annál kevésbé értem ezt az egész dadaügyet!

Az egész dadaügy. Már megint. Az első utalás a különös tényre, amely egész úton motoszkált a tudatom alatt, vagyis, hogy már négy nő hagyta itt ezt az állást.

Kezdeti mámoromban nem is nagyon foglalkoztatott Sandra levelének az a része. Nem tűnt túl fontosnak ahhoz képest, hogy lehetőséget kapjak egy interjúra, de mikor Carn Bridge-be jövet ismét átolvastam az e-maileket és az útmutatásokat, megint belebotlottam abba a megjegyzésbe, és most meglepett a különössége és a képtelensége. Valamennyi ideig töprengtem rajta a vonatozás hosszú, unalmas óráiban, újra meg újra átgondoltam Sandra szavait, és hol nevethetnékem volt, hol valami kínos értetlenség gyötört.

Nem hittem a természetfölöttiben, ezt már az elején közölnöm kellett volna, Mr. Wrexham, ezért egy cseppet sem zavartak a ház legendái. Nem kis mértékben nevetségesnek – már-már viktoriánusnak – találtam az egész dolgot, hogy dadákat és cselédeket űzzenek el titokzatos és kísérteties jelenségek.

De attól még tény marad, hogy az elmúlt évben négy nő lépett ki Elincourtéktól. Hogy egy hisztérikus, babonás teremtést alkalmazzanak, az valószínűleg balszerencse. De hogy zsinórban négyet… az már kevésbé az.

Vagyis erősen valószínű, hogy van itt valami. Változatos lehetőségek futkostak az agyamban a hosszú út során, fel, Skóciába. Félig-meddig arra számítottam, hogy Heatherbrae huzatos düledék lesz, vagy Mrs. Elincourt nagyon nehéz munkaadó. Eddig az egyik sem jött be. De nem akartam elkapkodni az ítélkezést.

Odabent a kutyák még zajosabb izgalomba jöttek attól, hogy egy idegent bebocsátanak Heatherbrae House-ba. Végül Mrs. Elincourt feladta a reményt, hogy ráncba szedheti őket, és a nyakörvüknél fogva elhurcolta és elzárta a testvérpárt valahol hátul, hogy befogják a szájukat.

Ahogy ő eltűnt, előrántottam a zsebemből az inhalátoromat, és lopva szippantottam egyet, azután közvetlenül az ajtó elé beállva vártam Mrs. Elincourtot, miközben Heatherbrae légkörével ismerkedtem.

Nem volt nagyúri ház, csupán családi fészek. A berendezés sem volt hivalkodó, csak hihetetlenül kényelmes és jó. Ám akkor is érződött rajta… a pénz. Ezzel az egyetlen szóval határozhatom meg. A hosszú csigalépcső politúros korlátjától és tőzegszínű futószőnyegétől az alája beszorított, süppedős bronzszín bársonyfotelen át a hall kopott köveire terített, nyűtt perzsaszőnyegig – a magas ablak melletti gyönyörű állóóra lassú, biztos ketyegésétől a falhoz tolt ebédlőasztal sötét patinájáig mindenből valósággal áradt a fényűzés. Még csak túlzott rend se volt – a dívány mellett rendetlen kupacokban álltak az újságok, a bejáratnál gyereklábra való zöld gumicsizma hevert –, de semmiben sem lehetett hibát találni. A díványt gömbölyűre tömték tollal, a sarkokban nem állt össze dűnékbe a kutyaszőr, nem voltak sárfoltok a lépcsőn. Még a szag is a megfelelő volt, semmi ázott kutya vagy konyha, csak méhviasz, fa füstje és leheletnyi szárított rózsaszirom.

Szóval… tökéletes volt, Mr. Wrexham. Az a ház volt, amelyet magamnak építtettem volna, ha lett volna pénzem, ízlésem és időm, hogy alkossak valamit, ami ennyire hallatlanul és mérhetetlenül barátságos és meleg.

Éppen elgondoltam ezt, amikor ajtó csukódott, és a hall túlsó végén megjelent a visszatérő Sandra. Kirázta sűrű, mézszín haját az arcából, és mosolygott.

– Ezer bocsánat, de ritkán látnak idegent, ezért borzasztó izgalomba jönnek az új arcoktól. Biztosíthatlak, hogy nem mindig ilyenek. Hát akkor kezdjük elölről. Helló, Rowan, Sandra vagyok.

Másodszor nyújtotta keskeny, erős, napbarnított kezét, amelyen három-négy drágának látszó gyűrű ragyogott. Lekezeltünk – ujjai szokatlan erővel szorították meg az enyéimet –, és viszonoztam a mosolyát.

– Nohát, bizonyára farkaséhes lehetsz, és eléggé elfáradtál egy ilyen hosszú vonatozás után. Londonból jöttél, ugye?

Bólintottam.

– Hadd mutassam meg a szobádat, és ha majd átöltöztél, és kényelembe helyezted magadat, gyere le, és eszünk valamit. El se hiszem, hogy milyen késő van. Már kilenc is elmúlt! Nagyon rémes volt az utazás?

– Nem, nem volt rémes – feleltem. – Csak lassú. Yorkban volt valamilyen vágányhiba, és lekéstem a csatlakozást, amit őszintén fájlalok. Általában nagyon pontos vagyok.

Legalább ez igaz volt. Minden gyarlóságom és gyengeségem ellenére nagyon ritkán szoktam elkésni.

– Megkaptam az sms-edet. Annyira sajnálom, hogy nem válaszoltam, először észre se vettem, nyakig voltam a fürdetésben, amikor megérkezett, épp csak kirohanhattam szólni Jacknek, hogy szedjen föl. Remélem, nem kellett egy örökkévalóságig ácsorognod az állomáson.

Nem annyira kérdés volt, inkább megjegyzés, de azért válaszoltam.

– Nem túl sokáig. Akkor már ágyban vannak a gyerekek?

– A három kicsi igen. Maddie nyolcéves, Ellie öt, Petra baba még csak másfél, úgyhogy mind ágyban vannak.

– Hát a nagy? – kérdeztem, és a vörös villanásra gondoltam, amelyet a felhajtóról láttam a fák között. – A hirdetésben azt írtad, hogy négyen vannak.

– Rhiannon huszonnegyedikén tölti be a tizennégyet. Internátusban van. Nem igazán így akartuk, jobban szeretem, ha itthon van, de a közelben nincsen középiskola. A legközelebbi, ami nem bentlakásos, több mint egy óra autóval, és az túl sok lenne nap mint nap. Úgyhogy Inverness szomszédságában van, és majdnem minden hétvégén hazajön a kollégiumból. Kicsit megszakad a szívem minden alkalommal, amikor elmegy, de ő láthatólag élvezi.

Ha annyira akarjátok, hogy itthon legyen, miért nem költöztök el?, gondoltam.

– Tehát nem fogok találkozni vele? – kérdeztem.

Sandra a fejét rázta.

– Nem, sajnos nem, megmondom őszintén, hogy főleg a kicsikkel fogod tölteni az időt. Ez azt jelenti, hogy most jóízűen eldiskurálunk, és holnap megismerkedsz a csemetékkel. Ó, és sajnos Bill, a férjem sem lehet itt.

– Ó? – Ez meglepetés volt, sőt sokk. Tehát nem fogom látni Billt. Pedig olyan biztosra vettem, hogy meg akarja nézni, kit fogadnak fel a gyerekeik mellé… de azért igyekeztem, hogy az arcom semleges maradjon. Elfogulatlan. – Hát az kár.

– Igen, nincs itthon, dolgozik. Meg kell mondanom, borzasztó strapás volt, hogy olyan sok dada kilépett ebben az évben. Érthető módon a gyerekek nagyon kizökkentek, és a vállalkozás is megszenvedte. Építészek vagyunk egy kétszemélyes cégnél. Egy férfi és egy nő! – Mosolygott, kivillantva hófehér, tökéletesen szabályos fogsorát. – Csak ő és én, ami azt jelenti, hogy a zsúfolt időszakokban, amikor egyszerre több tervezeten kell dolgoznunk, borzasztóan ki vagyunk facsarva. Igyekszünk úgy zsonglőrködni, hogy valamelyikünk mindig itthon legyen, de miután Katya is elment, ő volt az utolsó dadánk, itt elszabadult a káosz. Nekem itthon kellett robotolnom, Bill az üzletet próbálta összetartani; a teljes őszinteség kedvéért közölnöm kell, hogy akárki kapja meg az állást, ne számítson sima nyitásra. Normális esetben itthonról próbálok dolgozni az első harminc-egynéhány napban, hogy biztosan ne legyenek zűrök, de ezúttal egyszerűen nem lehetséges. Bill nem lehet egyszerre két helyen, és olyan terveink vannak, amelyek okvetlenül megkövetelik a jelenlétemet a helyszínen. Nagyon tapasztalt valakire van szükségünk, aki nem ijed meg attól, hogy már az elején itt marad a csemetékkel, és képes azonnal munkába állni. – Kissé szorongva kémlelt, összevonva sűrű szemöldökét. – Hogy gondolod, ez jellemző rád?

Nyeltem egyet. Ideje félredobni kételyeimet, és felölteni Rowan, a Tökéletes Dadus jelmezét.

– Egyértelműen – válaszoltam, és olyan magabiztos volt a hangom, hogy az még engem is majdnem meggyőzött. – Láttad a szakmai életrajzomat…

– Le voltunk nyűgözve az életrajzodtól! – mondta Sandra, amire én enyhén pirulva bólintottam. – Komolyan, az egyik leglenyűgözőbb, amit kaptunk! Rendelkezel mindazzal a tapasztalattal, amire szükségünk van a különböző korcsoportokhoz! No de mi a felmondási időd? Mármint… – Most már hadart, mintha némileg kínosan érezné magát. – Természetesen az a legfontosabb, hogy a jó dadát alkalmazzuk, ez nyilvánvaló. De nekünk olyasvalakire van szükségünk, aki be tud állni… na, szóval, őszintén megmondom, lényegében azonnal. Csalárdság lenne részemről, ha úgy tennék, mintha ez nem lenne tényező.

– A felmondási időm négy hét. – Láttam, hogy Sandra ajka aggodalmasan lebiggyed, és gyorsan hozzátettem: – De azt hiszem, valószínűleg ki tudnám alkudni, hogy korábban eljöhessek. Egész rendesen maradt az éves szabadságomból, és majd le kell ülnöm egy naptárral, és kiszámolnom, mibe kerül, de úgy gondolom, lefaraghatnám két hétre. Talán még kevesebbre is.

Mármint ha a Picipocik hajlandó rugalmas lenni. Isten a megmondhatója, nem sok indokot adtak rá, hogy lojális legyek.

Nem kerülte el a figyelmemet a remény és a megkönnyebbülés, amely átsuhant Sandra arcán. Aztán ráeszmélt, hol vagyunk.

– Még ilyet, itt beszéltetlek a folyosón! Igazán nem tisztességes, hogy máris belevágtam az interjúba, holott még a kabátodat sem vetetted le. Hadd mutassam meg a szobádat, utána beülhetünk a konyhába, és tarthatunk egy tisztességes elbeszélgetést, miközben eszel valamit.

Elfordult, és fölfelé indult a hosszú csigalépcsőn. Járása nem ütött zajt a vastag, bársonypuha szőnyegen. A fordulóban megállt, az ajkához emelte az ujját. Én is megálltam, hogy szemem beihassa a széles teret, ahol az asztalkán a vázában pirosló peóniák most kezdték hullatni szirmaikat. Egy folyosó tűnt el a félhomályban, ahol csak a fali aljzathoz csatlakoztatott éjjelilámpa rózsállott. A folyosóból fél tucat ajtó nyílt. A leghátsón fabetűk dülöngéltek, és amikor a szemem hozzászokott a szűrt fényhez, sikerült elolvasnom: Ellie hercegnő és Maddie királynő. A lépcsőhöz legközelebbi ajtó résnyire nyitva állt, a szoba mélyében éjszakai jelzőfény derengett bágyadtan. Hallottam egy baba halk szuszogását.

– Alszanak a csemeték – susogta Sandra. – Legalábbis remélem. Korábban hallottam futkosást, de most milyen csend van! Főleg Maddie nagyon éber alvó, úgyhogy most lábujjhegyen kell osonnom egy darabig. Bill és én ezen az emeleten alszunk, de Rhi egy szinttel följebb. Erre.

A második, valamivel kisebb lépcsőpihenőről három ajtó nyílt. A középső egy kis takarítószekrényé volt, amelyben mopok és seprűk ácsorogtak nagy összevisszaságban, a falról vezeték nélküli porszívótöltő lógott. Sandra sietve becsukta az ajtót.

A szekrénytől balra zárva volt az ajtó, és azt írták rá elkenődött piros rúzzsal: HESS PICSÁBA, BE NE GYERE, VAGY MEGHALSZ!

– Ez Rhiannon szobája – mondta Sandra, és kissé felvonta a szemöldökét, ami nevetéstől beletörődésig mindent jelenthetett. – Ez pedig – tette rá a kezét a jobb oldali ajtó kilincsére – a tied. Mármint… – Némileg zavartan elhallgatott. – Na szóval, mindig ide szállásoltuk el a dadát, és te is itt alszol ma éjszaka. Bocsánat, nem akarok tolakodni.

Megpróbálkoztam egy kis ideges heherészéssel, miközben kinyitotta az ajtót. Sötét volt odabent, ám ahelyett, hogy a kapcsoló után tapogatózott volna, Sandra előhúzta a telefonját. Arra számítottam, hogy átvált elemlámpára, de ő valami mást nyomott meg, és odabent életre kelt a világítás.

De nem csupán a mennyezeten – azt épphogy nagyon szordínósra állították, csak gyönge arany izzást árasztott