Mercedes Ron

Az én
hibám

részlet

Eredeti cím: Culpa mía
Copyright © 2017, Mercedes Ron
© 2017, Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U.
Hungarian translation: © 2022, Sermann Eszter

Minden jog fenntartva. A könyv sem egészében, sem részben nem másolható a jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül. Kivételt képeznek ez alól a könyvkritikáknál és recenzióknál felhasznált rövid idézetek.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.
A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2022
1086 Budapest, Dankó utca 4–8.
www.menokonyvek.hu
Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató
Minden jog fenntartva.

Felelős szerkesztő: Kertész Edina
Olvasószerkesztő: Dér Adrienn
Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 266 7

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Anyámnak. Köszönöm, hogy a barátnőm,

a bizalmasom és minden vagy,

amire valaha is szükségem volt.

Sőt, még annál is több.

Neked köszönhetem,

hogy mindig könyv volt a kezemben.

Prológus

– Hagyj békén! – csattant fel, majd kitért előlem, és az ajtó felé vette az irányt. Megragadtam a karját, így kénytelen volt a szemembe nézni.

– Megmondanád, mi a fene bajod van? – förmedtem rá.

Rám nézett. Hiába erőltetett mosolyt az arcára, láttam a szemében, hogy mélyen belül valami sötét dolgot rejteget.

– Ez a te világod, Nicholas – kezdte higgadtan. – Én a te életedet élem, a te barátaiddal lógok, nincs gondom semmire. Mert ti így éltek, és tőlem is ezt várjátok el – közölte, azzal hátralépett, hogy kiszabaduljon a szorításomból.

Nem hittem a fülemnek.

– Teljesen kifordultál magadból – sziszegtem az arcába. Nem tetszett, amit láttam. Megrémített, hogy mi lett a lányból, akibe azt hittem, szerelmes vagyok. De jobban belegondolva… amit tett, és ahogyan tette… nem volt más, mint amit én is műveltem, amiben én is nyakig benne voltam, mielőtt megismertem. Én rángattam bele mindenbe, az én hibám volt. Az én hibám, hogy így tönkretette magát.

Ha úgy vesszük, szerepet cseréltünk. Feltűnt a színen, kihúzott a gödörből, amibe beleestem, de mire észbe kaptam, már ő volt ott lent.

1 Noah

Miközben anyám új kocsijában az ablakemelő gombját nyomkodtam, azon gyötrődtem, vajon mit tartogat számomra az előttem álló pokoli év. Az otthonunktól Kaliforniáig tartó úton, míg átszeltük az országot, végig azon rugózott az agyam, hogy juthattunk idáig. Három hónap telt el, mióta közölték velem a rettenetes hírt: a hírt, ami fenekestül felforgatta az életemet; a hírt, ami miatt minden éjjel sírhatnékom támadt, és aminek hallatán nem tizenhét éves módjára viselkedtem, hanem úgy könyörögtem és hisztiztem, akár egy tizenegy éves dedós.

De mit tehettem volna? Nem voltam még tizennyolc. Tizenegy hónap, három hét és két nap választott el a nagykorúságtól, amikor végre elhúzhatok az egyetemre. Jó messzire anyámtól, aki mindig csak magára gondol, és jó messzire azoktól az ismeretlenektől, akikkel össze kellett bútoroznom. Azokban a napokban ugyanis éppen arra kényszerítettek, hogy két vadidegennel osszam meg az életemet, ráadásul pasikkal.

– Abbahagynád? Idegesít – szólt rám anyám, amikor bedugta a slusszkulcsot, és elindította a motort.

– Engem is idegesít sok minden, amit csinálsz, mégis kénytelen vagyok elviselni – vágtam vissza. A válaszként érkező hangos sóhajhoz annyira hozzászoktam, hogy már fel sem tűnt.

Hogy kényszeríthet erre? Ennyire nem törődik az érzéseimmel? „Dehogynem!, mondaná anyám, miközben egyre távolodunk imádott városomtól.

Hat év telt el azóta, hogy – nem éppen békés és szokványos módon – elváltak a szüleim, de végül csak túléltem… legalábbis rajta voltam az ügyön.

Nagyon nehezen viselem a változást, halálra rémülök, ha idegenekkel kell együtt lennem. Nem vagyok félénk, de a privát szférámat igenis féltem, így arra a gondolatra, hogy a nap huszonnégy óráját két olyan emberrel kell együtt töltenem, akiket alig ismerek, olyan szorongás tört rám, hogy azt hittem, rögtön kiugrok az autóból, és elhányom magam.

– Képtelen vagyok megérteni, miért nem maradhatok itt – nyaggattam századszorra is anyámat, hátha megenyhül. – Nem vagyok már kislány, tudok magamra vigyázni… Jövőre úgyis egyetemre megyek, és egyedül kell boldogulnom… Az sem lesz más – így érveltem, hogy jobb belátásra térjen, hiszen meg voltam győződve az igazamról.

– Eszem ágában sincs elszalasztani az utolsó évedet a gimiben. Mielőtt külföldre mennél tanulni, ki akarom élvezni, hogy van egy kislányom. Noah, már ezerszer elmondtam: azt szeretném, ha része lennél az új családunknak. Te vagy a lányom! Uramatyám! Tényleg azt képzelted, hogy magadra hagylak egyedül, felügyelet nélkül egy másik országban, olyan messzire tőlem? – kérdezte, a jobb kezével hadonászva, miközben meredten bámulta az utat.

Anyám nem fogta fel, milyen nehéz ez nekem. Az oké, hogy ő éppen az új életére készül az új férjével, aki állítólag szereti. De velem mi lesz?

– Anya, te ezt nem érted! Az eszedbe sem jut, hogy ez az utolsó évem a gimiben? Hogy ott van az összes barátnőm, a barátom, a munkám, a csapatom…? Az egész életem, anya! – ordítottam, a könnyeimet nyelve. Minden erőmet össze kellett szednem. Márpedig én soha, ismétlem, soha nem sírok senki előtt. A sírás felfedi a gyengeséget: azokét, akik képtelenek uralkodni az érzéseiken, és azokét, akik – hozzám hasonlóan – sírtak már eleget életükben, ezért úgy döntöttek, soha többé nem ejtenek egy árva könnycseppet sem.

Ezek a gondolatok eszembe juttatták, hogyan kezdődött az egész őrület. Iszonyúan megbántam, hogy akkor nem mentem el anyámmal arra az átkozott hajóútra, a Fidzsi-szigetekre. Mert éppen azon a csendes-óceáni hajón ismerkedett meg az elbűvölő és titokzatos William Leisterrel.

Ha visszaforgathatnám az időt, egy percig sem gondolkodnék rajta, hogy igent mondjak-e anyámnak, amikor április közepén beállított két jeggyel, és elhívott az utazásra. A legjobb barátnője, Alicia ajándéka volt. Szegényke autóbalesetet szenvedett, eltört a jobb lába, a karja és két bordája is. Nyilván nem tudott elutazni a férjével a szigetekre, ezért adta a jegyeket anyámnak. De miért éppen április közepén? Nyakig ültem az év végi vizsgákban, és ott voltak még a röpimeccsek is. Első lett a csapatom, pedig mióta világ a világ, mindig csak a második helyet sikerült összehoznunk: olyan boldog voltam, mint még soha életemben. Ha belegondolok, mi lett a következménye, hogy nem kísértem el, inkább visszaadnám a kupát, de még a bukást is vállalnám spanyolból és irodalomból, ha azzal megakadályozhatnám ezt a házasságot.

Esküvő egy hajón! Anyámnak teljesen elment az esze! Ráadásul úgy ment férjhez, hogy nekem erről egy szót sem szólt, csak utólag, amikor hazajött. És mindezt szemrebbenés nélkül közölte, mintha egy milliomossal összeházasodni az óceán közepén a világ legtermészetesebb dolga volna. Elképesztő volt az egész helyzet! Aztán meg kijelentette, hogy egy villába akar költözni az Egyesült Államokba, Kaliforniába. Az nem is az én országom! Anyám Texasban, apám pedig Coloradóban született, én viszont Kanadában, és nagyon szeretem, vagyis legalább ismerem…

– Noah, tudod, hogy a legjobbat akarom neked – rántott vissza anyám a valóságba. – Tudod, milyen dolgokon mentem, vagyis mentünk keresztül. Végre találtam egy rendes férfit, aki szeret és tisztel… Nagyon régen nem voltam ilyen boldog… Szükségem van rá, és tudom, hogy idővel te is megszereted majd. Arról nem is beszélve, hogy olyan jövőt biztosíthat a számodra, amilyenről nem is álmodtunk. Azt az egyetemet választhatod, amelyiket csak akarod, Noah.

– De anya, én nem akarok flancos egyetemre menni, meg azt sem akarom, hogy egy vadidegen fizesse! – vágtam vissza, mert a hideg futkosott a hátamon a gondolattól, hogy egy hónap múlva milliomospalánták közé, valami puccos suliba kell járnom.

– Nem is vadidegen! Ő a férjem, és jobb, ha hozzászoksz ehhez a gondolathoz – zárta rövidre a témát.

– Sosem fogok hozzászokni – vágtam vissza, és mereven az autópályára szögeztem a tekintetem.

Anyám megint felsóhajtott, én pedig csak azt akartam, szakadjon le rólam, mert nem volt kedvem folytatni ezt a beszélgetést.

– Noah, megértem, hogy hiányozni fognak a barátaid, és Dan is. De kérlek, nézd a jó oldalát! Lesz egy bátyád – magyarázta lelkesen.

Undok fejet vágtam, úgy fordultam felé.

– Ugyan, anya, ne fényezd már!

– Imádni fogod, Nick egy tünemény – jelentette ki, és az útra villantotta a mosolyát. – Érett és felelősségteljes srác, aki már biztosan ég a vágytól, hogy az összes barátjának bemutasson, és körbevezessen a városban. Eddig akárhányszor találkoztunk, mindig elvonult a szobájába tanulni vagy olvasni. Lehet, hogy pont ugyanazokat a könyveket szeretitek.

– Ja, persze, biztos imádja Jane Austent. – Ekkor már a szememet forgattam. – Mit is mondtál? Hány éves? – Nagyon jól tudtam, hiszen anyám hónapok óta csak róla és Willről beszélt. Nick mellesleg arra sem volt képes időt szakítani, hogy eljöjjön és megismerjen. Én meg költözzek be egy új családhoz, akiket nem is ismerek? Ez már mindennek a teteje.

– Kicsit idősebb nálad, de te érettebb vagy, mint a korodbeli lányok. Baromi jól kijöttök majd egymással.

És még gúnyolódik is… érett. Nem hiszem, hogy ez a szó illik rám a leginkább, de persze, egy közel huszonkét éves srác majd éppen arra vágyik, hogy engem vezessen körbe a városban, meg bemutasson a barátainak. Nem mintha nekem pont ehhez lett volna kedvem.

– Megérkeztünk – jelentette be anyám.

Csak bámultam a magas pálmafákat, a gigantikus paloták között futó utcákat. Minden ház legalább egy fél épülettömbnyi területet foglalt el. Volt köztük gyarmati stílusú, viktoriánus… De akadtak szép számmal modern kinézetűek is üvegfalakkal, végeláthatatlan kertekkel. Ahogy haladtunk előre az úton, jól beparáztam, mert egyre nagyobb házak bukkantak elő.

Végül három méter magas, hatalmas kapu előtt álltunk meg. Anyám szemrebbenés nélkül előhúzott valami kütyüt a kesztyűtartóból, és megnyomott egy gombot, mire a kapu kinyílt. Újra elindultunk, lefelé gurulva a kertekkel, magas fenyvesekkel szegélyezett, a tenger és a nyár illatát árasztó lejtőn.

– Ez a ház nem fekszik olyan magasan, mint a többi a környéken, ezért innen a legjobb a kilátás a tengerpartra – közölte ragyogó mosollyal az arcán. Felé fordultam, és úgy bámultam, mint aki nem ismer rá. Tényleg nem látja, hogy mi van itt? Nem fogja fel, hogy ez az egész túl nagy nekünk?

Nem maradt idő rá, hogy fennhangon is kimondjam a kérdéseimet, mert végre odaértünk a házhoz. Csupán ennyi szaladt ki a számon:

– Szűzanyám!

Magas, homokszín tetőzettel fedett hófehér ház előtt álltunk meg. Volt vagy három emelete, de nehéz volt pontosan meghatározni azzal a sok terasszal, ablakkal, meg mindennel. Gigantikus terasz tárult elénk, és mivel már elmúlt este hét, a felgyúlt lámpák tükrében az épület álomszerűnek hatott. A nap lenyugodni készült, az ég ezer színben pompázott, kiváló ellenpontjaként a ház makulátlan fehérségének.

Anyám megkerülte a szökőkutat, majd leállította a motort, és leparkolt a főbejárathoz vezető hatalmas lépcsősor aljánál. Az első gondolatom az volt, hogy Kalifornia legpompásabb szállodájához érkeztem, csakhogy nem szálloda volt, hanem egy lakóház… vagyis feltehetőleg valakinek az otthona. Legalábbis anyám ezt próbálta velem elhitetni.

Amint megálltunk, William Leister megjelent az ajtóban, nyomában három, pingvinnek öltözött fickóval.

Anyám újdonsült férje nem úgy öltözött fel, mint a korábbi pár alkalommal, amikor leereszkedett hozzám, és méltóztatott egy helyiségben tartózkodni velem. Ezúttal nem öltönyt és méregdrága, menő márkájú mellényt, hanem fehér bermudanadrágot és világoskék pólót viselt. A lábán strandpapucs, a haja pedig kócos, nem fésülte pedánsan hátra. Be kellett ismernem, nagyon is érthető, miért van érte odáig anyám: nagyon vonzó férfi. Magas, anyámnál jóval magasabb, és remekül tartotta magát. Szabályos arcán nyomot hagytak ugyan az évek – eléggé sok nevetőránc ült ki az arcára és a homlokára –, fekete hajában megcsillant néhány ősz hajszál, de ettől csak még érettebb, még érdekesebb jelenség volt.

Anyám úgy vetette magát a karjába, mint egy fülig szerelmes tinilány. Én ráérősen kászálódtam ki a kocsiból, és a csomagtartó felé indultam a cuccaimért.

Kesztyűs kéz bukkant fel a semmiből, mire ijedten hátrahőköltem.

– Majd én kipakolom a holmijait, kisasszony – szólalt meg az egyik pingvinjelmezes férfi.

– Én is képes vagyok rá, köszönöm – feleltem. Tök kínos volt az egész!

A pasas úgy bámult rám, mintha elment volna az eszem.

– Hagyd csak, hogy Martin segítsen, Noah – csendült fel William Leister hangja a hátam mögött.

Nehezemre esett átengedni a bőröndömet.

– Nagyon örülök, hogy látlak, Noah! – jelentette ki anyám férje szívélyes mosollyal. Anyám meg, aki mellette állt, nem győzött hadonászni, hogy viselkedjek rendesen, mosolyogjak, vagy szólaljak már meg.

– Én nem mondhatom el ugyanezt – motyogtam, és kezet nyújtottam neki. Tudtam, hogy én vagyok a legbunkóbb a világon, de abban a pillanatban úgy éreztem, muszáj megmondanom az igazat.

Tisztázni akartam, hogyan viszonyulok életkörülményeink megváltozásához.

William nem tűnt sértődöttnek. A kelleténél hosszabban szorongatta a kezemet, amitől egyből zavarba jöttem.

– Tudom, hogy nagyon drasztikus változás ez az életedben, Noah, de azt szeretném, ha itthon éreznéd magad, ha örömödet lelnéd abban, amit adni tudok neked, de főként azt, ha családtagnak tekintenél… idővel – tette hozzá, amikor meglátta a hitetlenkedő ábrázatomat. Mellette anyám szúrós tekintettel nézett rám.

Csak egy bólintásra futotta az igyekezetemből, majd hátraléptem, hogy végre elengedje a kezemet. Számomra nagyon kínosak az ilyen szeretetrohamok, főként idegenektől. Anyám férjhez ment – jó neki –, de ez az ember soha nem lesz számomra senki, sem az apám, sem a mostohaapám, sem semmi. Van már nekem apám, elég abból egy is.

– Szeretnéd megnézni a házat? – kérdezte William túláradó mosollyal, ami elég távol állt a komorságomtól és a rosszkedvemtől.

– Gyere, Noah! – nógatott anyám, és belém karolt. Így nem maradt más választásom, elindultam vele együtt.

Az épületben minden lámpa égett, így egyetlen részlete sem kerülhette el a figyelmemet a palotának, ami egy húszfős családnak is hatalmas lett volna… hát még egy négyfősnek. A magas, fagerendás tetőzeten át gigantikus ablakok világították meg a belső teret. A szalon közepéből kinövő nagy lépcsősor egy ponton kétfelé ágazott a felső szint felé. Anyám és a férje körbevezetett a palotában, megmutatták a végtelen szalont, a tágas konyhát, közepén a nagy konyhaszigettel, amiről úgy sejtettem, anyám imádni fogja. Volt ott minden: tornaterem, fűtött medence, bulitermek és egy nagy könyvtár, ami valóban lenyűgözött.

– Édesanyád említette, hogy nagyon szeretsz írni és olvasni – térített magamhoz William az álmodozásból.

– Ahogy mások is, sok ezren – zártam rövidre. Idegesített a mézesmázos stílus, amivel hozzám fordult: nem akartam, hogy így beszéljen velem, és kész.

– Noah! – szólt rám anyám szúrós tekintettel. Tudtam, hogy ezzel kínos helyzetbe hozom, de úgy voltam vele, viselje el, rám meg egy kínos év vár, és semmit sem tehetek ellene.

Williamet hidegen hagyta a tekintetháborúnk, nem hervadt le a mosoly az arcáról.

Csalódottan és kiábrándultan felsóhajtottam. Úgy éreztem, ez már túl sok: annyira más, annyira felvágós… Nem tudtam eldönteni, vajon képes leszek-e megszokni, hogy ilyen helyen éljek.

Egyedül akartam lenni, szükségem volt arra, hogy megemésszem a dolgokat…

– Fáradt vagyok. Elvonulhatok a leendő szobámba? – kérdeztem kevésbé utálatos hangon.

– Persze! A te szobád, és Nicholasé a második emeleten, a jobb szárnyban van. Bárkit meghívhatsz magadhoz, Nicket nem fogja zavarni. Ja, és mától közös a játszószobátok.

Játszószoba? Most komolyan? Mosolyt erőltettem az arcomra, és közben igyekeztem nem gondolni arra, hogy mostantól kénytelen leszek együtt élni William fiával is. Annyit tudtam róla, amennyit anyám mesélt: huszonkét éves, a Kaliforniai Egyetemen tanul, és elviselhetetlenül sznob. Mondjuk, ez utóbbit már én magam szűrtem le, de biztosra vettem, hogy így van.

Miközben felfelé baktattunk a lépcsőn, egyfolytában azon járt az eszem, hogy kénytelen leszek két idegen pasival egy fedél alatt élni. Hat év telt el azóta, hogy utoljára férfival – az apámmal – éltem egy házban. Megszoktam, hogy csak ketten vagyunk, mi lányok. Az életem sohasem volt fenékig tejfel, legkevésbé az első tizenegy évben. Az apámmal kapcsolatos problémák nyomot hagytak az életemben, ahogy anyáméban is.

Miután apám eltűnt a színről, anyám és én továbbléptünk, idővel úgy éltünk együtt, mint két normális átlagember, és ahogy egyre nagyobb lettem, úgy vált anyám az egyik legjobb barátnőmmé. Megadta nekem azt a szabadságot, amire vágytam, mivel megbízott bennem, és én is benne… Egészen addig a pillanatig, amíg úgy nem döntött, hogy kivágja az egészet az ablakon.

– Ez a te szobád – szólalt meg anyám, és odaállt egy sötét faajtó elé.

Csak bámultam anyámra és Williamre. Várakozó pillantást vetettek rám.

– Bemehetek? – kérdeztem gúnyosan, mivel nem mozdultak el az ajtóból.

– Noah, ez az én különleges ajándékom neked – jelentette ki anyám várakozó csillogással a szemében.

Fürkésző pillantást vetettem rá, majd amikor félreállt, óvatosan kinyitottam az ajtót. Féltem attól, mit találok mögötte.

Elsőre a margaréták és a tenger varázslatos illata ragadta el az érzékeimet. A szemem az ajtóval szemközti falra tévedt: faltól falig üveg. A fantasztikus kilátástól hirtelen elállt a szavam. A ház egy szikla tetejére épülhetett, mert a szobából elém tárult az óceán és a lenyűgöző naplemente. Lélegzetelállító volt az egész.

– Szűzanyám! – nyögtem ki újra azt a szót, ami addigra már a szavajárásommá vált. A szememmel végigpásztáztam a szobát: hatalmas volt, a bal oldali falnál egy baldachinos ágyat pillantottam meg óriási fehér díszpárnákkal, finom összhangot alkotva a falak melengető, világosbarna színével. A bútorok közül rögtön szemet szúrt egy íróasztal, rajta egy gigantikus Mac számítógéppel, a gyönyörű kanapé, fésülködőasztal tükörrel, végeláthatatlan könyvespolc az összes könyvemmel, mind-mind kékben és fehérben. Ezek a színek és az elmondhatatlan szépségű kilátás a legcsodálatosabb látvány volt a világon, amiben valaha is részem volt.

Majdnem elájultam. Ez mind az enyém?

– Tetszik? – szólalt meg anyám a hátam mögül.

– Ez hihetetlen… Köszönöm! – válaszoltam hálától túlcsorduló szívvel, ugyanakkor kínosan feszengve. Nem akartam, hogy efféle tárgyakkal vásároljanak meg, erre nem volt szükségem.

– Profi lakberendezőt fogadtam, vele dolgoztam két hétig… Mindent meg akartam adni neked, amire csak vágysz, és amit eddig nem tudtam megadni… Minden kamaszlány ilyen szobáról álmodik, de még az anyukájuk is.

Odaléptem hozzá, és átöleltem. Legalább három hónapja nem volt vele semmiféle testi kontaktusom, pedig tudtam, hogy neki ez nagyon sokat jelent.

– Köszönöm, Noah! – súgta a fülembe, hogy ne hallja senki más. – Esküszöm neked, mindent megteszek, ami csak tőlem telik, hogy mindketten boldogok legyünk.

– Rendben leszek, anyu – feleltem, és jól tudtam, hogy ez az egész nem őrajta múlik.

Anyám kibontakozott az ölelésemből, letörölte az arcáról legördülő könnycseppet, majd odaállt újdonsült férje mellé.

– Magadra hagyunk, hogy berendezkedhess – mondta kedvesen William.

Bólintottam, de neki nem köszöntem meg. Semmilyen erőfeszítést nem tett bele a szoba kialakításába: csak a pénze volt benne.

Becsuktam az ajtót, és észrevettem, hogy nem lehet bezárni. A fapadlót olyan vastag szőnyeg takarta, hogy akár aludni is lehetett volna rajta. A fürdő akkora volt, mint a régi szobám: benne hidromasszázs zuhanykabin, fürdőkád és két mosdókagyló. Az ablakhoz léptem, és kinéztem rajta. Valóban alattam terült el a hátsó kert, a végeláthatatlan úszómedence és a virágokkal, pálmafákkal teli park.

Kiléptem a fürdőből, és egyből kiszúrtam a szemközti falon az ajtó nélküli keretet. Uramatyám…

Keresztülmentem a szobán, majd beléptem abba a helyiségbe, ami kétségkívül minden nő, kamaszlány és kislány álma: egy gardróbszobába. Mégpedig nem is üres, hanem vadiúj cuccokkal teli gardróbszobába. Kifújtam az addig visszatartott levegőt, és végigfuttattam a kezemet az elképesztő holmikon. Mindegyiken rajta volt a címke, és elég volt csak az egyikre rápillantanom, máris kiderült, milyen drága cuccok. Most vagy az anyámnak ment el az esze, vagy annak, aki rábeszélte, adjon ki ezekre ennyi pénzt.

Nem tudtam szabadulni attól a kellemetlen érzéstől, hogy ez az egész meg sem történik, hogy mindjárt felébredek, és újra a régi szobámban találom magam a hétköznapi cuccaimmal, az egyszemélyes heverőmön. És az egészben az volt a legszörnyűbb, hogy teljes valómmal fel akartam ébredni, mert úgy éreztem, ez nem az én életem, én nem ezt akartam… Teljes valómmal haza akartam menni. Görcsbe rándult a gyomrom, a lelkemet gyötrő szorongástól a földre rogytam, a fejemet a térdemre hajtottam, és nagy levegőket vettem, hogy elmúljon a sírhatnékom.

Beth barátnőm mintha olvasott volna a gondolataimban, mert éppen abban a pillanatban küldött üzenetet.

Megérkeztél? Máris hiányzol.

Belemosolyogtam a kamerába, és küldtem egy szelfit a gardrób belsejéből. Egy másodperc sem telt el, máris érkezett vagy öt csodálkozó emoji.

Utállak. Tudod?

Elnevettem magam, és írtam neki egy üzit.

Ha tehetném, odaajándékoznám neked az egészet. Mit nem adnék, ha most ott lehetnék veletek Danék házában, és filmeznénk, vagy a szobádban chillelnénk azon az undi kanapén!

Ne legyél ilyen negatív! A fenébe már, gazdag vagy, élvezd ki!

Én nem is vagyok gazdag, csak William az.

Ott hagytam a telefont a földön, és a bőröndjeimhez mentem. Rövidnadrágot és egy sima pólót szedtem elő. Nem akartam másnak látszani, és nem akartam egyszerre márkás pólókat magamra húzni.

Beálltam a tus alá, hogy lemossam magamról a hosszú út porát és minden kényelmetlenségét. Hála az égnek, nem vagyok az a típus, akinek nagyon kell törnie magát, hogy jól álljon a haja. Szerencsére anyám loknijait örököltem, így alapból göndör, ha megszárítom. Felvettem a kiválasztott göncöket, majd úgy döntöttem, körülnézek a házban, és kerítek magamnak valami kaját.

Fura érzés volt egyedül mászkálni benne… Úgy éreztem magam, mint valami betolakodó. Sok időbe telik majd megbarátkoznom a gondolattal, hogy most már itt élek, hogy megszokjam a fényűzést és a hely végtelenségét. A régi házunkban elég volt, ha valaki a kelleténél kicsit hangosabban beszélt, máris hallottuk egymást. Itt ez teljességgel ki volt zárva.

A konyha felé vettem az irányt, és imádkoztam, hogy el ne tévedjek. Úgy éreztem, menten éhen halok; a szervezetem egészségtelen kajáért kiáltott.

Amikor beléptem, sajnos nem voltam egyedül.

Valaki éppen a hűtőben kutakodott; valaki, akinek csak a feje búbját és sötét haját láthattam. Abban a szent pillanatban, amikor szóra nyílt a szám, fülsüketítő kutyaugatás hangzott fel a semmiből, én pedig úgy felsikoltottam, ahogy csak a kislányok tudnak.

Rémülten fordultam meg, mire a fej kiemelkedett a hűtőajtó mögül, hogy szemügyre vegye, ki csinál ekkora cirkuszt.

De nem tőle ijedtem meg: a konyhasziget mellett egy fekete kutya állt. Igazán szép kutya volt, de úgy nézett rám, mint aki menten felfal. Labradornak gondoltam, de nem esküdtem volna meg rá. A kutyáról a tekintetem a mellette álló srácra tévedt.

Kíváncsian, ugyanakkor elképedve bámultam a fiúra, aki bizonyára William fia, Nicholas Leister lehetett. Amikor megláttam, az első reakcióm az volt, hogy magamban felkiáltottam: micsoda szem! Égszínkék szemét olyan világosnak láttam, mint a szobám falát; ez a szín tökéletes kontrasztot alkotott ébenfekete, kócos, izzadságtól nedves hajával. Valószínűleg edzésről jöhetett, mert biciklisnadrágot és ujjatlan, bő trikót viselt. El kellett ismernem, hogy baromi jól néz ki, de nem hagytam, hogy efféle gondolatok eltérítsenek attól, ami rám vár: ő a mostohatestvérem, akivel egy fedél alatt kell élnem egy teljes éven keresztül, ami – érzésem szerint – maga lesz a pokol… Ezalatt a kutyája egyfolytában morgott rám, mintha csak olvasott volna a gondolataimban.

– Ugye te vagy Nicholas? – kérdeztem, miközben igyekeztem úrrá lenni a rettegésen, amit a vérmesen morgó vadállat látványa váltott ki belőlem. Meglepett és dühített, ahogy mosolyogva pillantott rá a kis kedvencére.

– Személyesen – felelte, és megint rám bámult. – Te meg nyilván apám új feleségének a lánya vagy – jegyezte meg elképesztően ridegen.

Félig lehunyt szemmel rásandítottam.

– A neved pedig… – folytatta, én meg elkerekedett szemmel, hitetlenkedve bámultam rá.

Nem tudja a nevemet? A szüleink összeházasodtak, anyám és én a házukba költöztünk, és még a nevemet sem tudja?

Tartalom

Prológus

1. Noah

2. Nick

3. Noah

4. Nick

5. Noah

6. Nick

7. Noah

8. Nick

9. Noah

10. Nick

11. Noah

12. Nick

13. Noah

14. Nick

15. Noah

16. Nick

17. Noah

18. Nick

19. Noah

20. Nick

21. Noah

22. Nick

23. Noah

24. Nick

25. Noah

26. Nick

27. Noah

28. Nick

29. Noah

30. Nick

31. Noah

32. Nick

33. Noah

34. Nick

35. Noah

36. Nick

37. Noah

38. Nick

39. Noah

40. Nick

41. Noah

42. Nick

43. Noah

44. Nick

45. Noah

46. Nick

47. Noah

48. Nick

49. Noah

Epilógus. Nick

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto Condensed – Apache License 2.0