A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Stephen King: THE SHINING

A Signet Book, New American Library

Copyright © 1977 by Stephen King

This translation published by arrangement with Doubleday, a division of Random House, Inc.

Alapkiadás: Európa Könyvkiadó, 1986

Hungarian translation © Prekop Gabriella, 1986

Fordította

PREKOP GABRIELLA

A világ néhány legszebb üdülőszállója
Coloradóban található, de a szálloda,
amely e könyv lapjain szerepel, egyikkel
sem azonos. A Panoráma és lakói csak
a szerző képzeletében léteznek.

ELSŐ RÉSZ
ELŐZMÉNYEK

S épp ebben a szobában állt… egy óriási ében óramű. Ingája tompa, súlyos, a percmutató megtette az utat a számlap körül, és ha az órát kellett jelezni, oly hang tört elő a gépezet érctüdejéből, amely tiszta volt, hangos és mély, és különösen zenei, de olyan hökkentő hanggal és hangsúllyal, hogy az orkesztra zenészei minden órafordulásnál pár pillanatnyi szünetet kényszerültek tartani produkciójukban, e hangra fülelve; s így a keringőknek is be kellett szüntetni forgásukat; s az egész vidám társaságon rövid zavar szállt át; s amíg az óra harangja kongott, meg lehetett figyelni, hogy a legvadabb tobzódó is elsápad, s a legvénebbek s legnyugodtabbak homlokukhoz kapnak, mintegy zavart álmodozásban vagy tűnődésben.

De mihelyt az órazengés echói elnémultak, egyszerre könnyű derültség hatotta át a gyülekezetet; elmosolyodtak, mintegy a saját idegességükön és bolondságukon, és suttogó fogadalmat tettek egymásnak, hogy a legközelebbi óraütés nem fog hasonló emóciót előidézni; s aztán, hatvan perc leforgása után – ami háromezer-hatszáz másodpercét tartalmazza a repülő időnek –, új órazengés jött, s ugyanaz a zavar, megremegés és eltűnődés követte, mint az előbbit.

De, mindezek ellenére, vidám és pompás mulatság volt ez…{1}

E. A. Poe: A vörös halál álarca

Az ész álma szörnyetegeket szül.

(Goya)

Ragyog, amikor ragyog.

(Népi mondás)

1
A MEGHALLGATÁS

Buzgó kis szarházi – gondolta Jack Torrance.

Ullman alacsony volt, kényeskedve, fürgén mozgott, ami igen jellemző az apró termetű és kövérkés emberekre. Hajában a választék egyenes volt, sötét öltönye szolid és megnyugtató. Bátran forduljon hozzám minden problémájával, sugallta az öltöny a fizető vendégnek. Az alkalmazottakhoz kurtábban szólt: Jó lesz, ha tisztességesen dolgozik. Gomblyukában piros szegfűt viselt, talán azért, hogy az utcán senki se tévessze össze Stuart Ullmant a helybéli temetkezési vállalkozóval.

Míg Ullmant hallgatta, Jack beismerte magában, hogy tekintettel a helyzetre, most valószínűleg senkivel sem tudna rokonszenvezni, aki az íróasztal túloldalán ül.

Ullman kérdezett valamit, de Jack nem figyelt oda. Ez baj; Ullman az a fajta ember, aki minden apró mulasztást elraktároz agyának valamely rekeszében és később felülvizsgálja.

– Bocsánat, de…

– Azt kérdeztem, tisztában van-e a felesége azzal, hogy mit vállal. És persze a fia. – Lenézett az előtte fekvő kérvényre. – Daniel. A felesége cseppet sem fél a tervtől?

– Wendy rendkívüli nő.

– És a fia is rendkívüli?

Jack mosolygott nagy, széles, reklámfilmbe illő mosollyal. – Szerintünk feltétlenül. Nagyon önálló ahhoz képest, hogy ötéves.

Ullman nem viszonozta a mosolyát. Jack kérvényét visszacsúsztatta a dossziéba. A dosszié bekerült a fiókba. Az íróasztal teteje most már egészen üres volt, eltekintve a mappától, telefontól, állítható lámpától és a leveleskosártól. A kosár mindkét rekesze üres volt.

Ullman felállt, és a sarokban álló iratszekrényhez ment.

– Legyen szíves, kerülje meg az íróasztalt, Mr. Torrance. Megmutatom az alaprajzokat.

Az öt jókora ívet a diófa íróasztal sima, csillogó tetejére helyezte. Jack Ullman mellélépett; tisztán érezte a kölnijének illatát. A férfi ismerőseim vagy English Leathert használnak, vagy semmit, jutott eszébe hirtelen, minden ok nélkül a reklámszöveg, és a nyelvébe kellett harapnia, nehogy hangosan felnevessen. A falon át halkan beszűrődött a Panoráma konyhájának lármája – mosogattak ebéd után.

– A legfelső szint – mondta élénken Ullman. – A padlás. Nincs itt semmi, csak lom. A Panoráma a második világháború óta többször gazdát cserélt, és úgy látszik, minden egymást követő igazgató oda vitette fel a feleslegesnek ítélt holmit. Szeretném , ha elhelyezne néhány patkányfogót mérgezett csalétekkel. Néhány harmadik emeleti szobalány állítja, hogy zizegést hallott odafentről. Én ugyan egy szót sem hiszek az egészből, de még a legcsekélyebb valószínűségét is ki kell zárnunk annak, hogy a Panoráma Hotelnak akár egyetlen patkánya is van.

Jack gyanította, hogy a világ minden szállodájában tanyázik egy-két patkány, de tartotta a száját.

– Természetesen a padlásra semmilyen körülmények között sem engedné fel a fiát.

– Nem – mondta Jack, és megint megvillantotta széles reklámmosolyát. Tényleg azt hiszi ez a buzgó kis fasz, hogy feleresztené a fiát egy patkányfogókkal, lomos bútorral és még isten tudja, mivel teli padlásra?

Ullman felemelte a padlás alaprajzát, és az iratcsomó legaljára csúsztatta.

– A Panorámának száztíz vendégszobája van – folytatta Ullman oktató hangon. – Ebből harminc, csupa lakosztály, a harmadik emeleten helyezkedik el. Tíz a nyugati szárnyban (az elnöki lakosztállyal együtt), tíz középen és tíz a keleti szárnyban. Mindenhonnan gyönyörű a kilátás.

Legalább a reklámszövegtől megkímélhetnél.

De hallgatott. Szüksége volt az állásra.

Ullman a harmadik emelet alaprajzát is az iratcsomó aljára helyezte, és a második emelettel folytatta.

– Itt negyven szoba van – mondta Ullman –, harminc kétágyas és tíz egyágyas. Az első emeleten ez az arány húsz-húsz. Mindkét emeleten három-három fehérneműs kamra meg egy raktárszoba van, ez utóbbi a második emeleten a keleti szárny, az első emeleten pedig a nyugati szárny legvégében nyílik. Kérdése van?

Jack megrázta a fejét. Ullman eltüntette a második és az első emeletet.

– És íme, a földszint: a hall. Itt van középen a recepció. Mögötte nyílnak az irodák. Az előcsarnok a recepciótól számított mindkét oldalon huszonnégy méter hosszú. Itt, a nyugati szárnyban helyezkedik el a Panoráma étterem és a Colorado drinkbár. A bankett-terem és bálterem a kiszolgáló helyiségekkel a keleti szárnyat foglalja el. Kérdés?

– Csak az alagsorral kapcsolatban – felelte Jack. – A téli gondnok számára az alagsor a legfontosabb. Ott van a cselekmény színhelye, hogy úgy mondjam.

– Watson mindent meg fog mutatni. Az alagsor alaprajza a kazánház falán függ. – Fontoskodva ráncolta a homlokát, talán így akarta jelezni, hogy mint igazgató, ő igazán nem foglalkozhat a Panoráma működtetésének olyan földhözragadt részleteivel, mint a kazán és a csatornarendszer. – Talán nem volna rossz ötlet odalent is elhelyezni néhány csapdát. Egy pillanat…

A zakója belső zsebéből kis jegyzettömböt vett ki, és valamit feljegyzett (minden lapon merész, fekete írás hirdette: Stuart Ullman íróasztaláról), letépte, és belerakta a leveleskosár „KI” rekeszébe. A papír magányosan hevert a kosárban. A jegyzettömb ismét eltűnt Ullman zakójának belső zsebében; egy bűvész fejezi be így mutatványát: Most látja, Jack fiam, de most már nem! Ez a pasas egy valódi nehézsúlyú.

Ismét elfoglalták eredeti helyzetüket, Ullman az íróasztal mögött, Jack pedig előtte; kihallgató és kihallgatott, ajánlkozó és vonakodó főnök. Ullman összekulcsolta párnás, kicsi kezét a mappán, és egyenesen Jackre nézett – apró, kopaszodó ember bankáröltönyben, halványszürke nyakkendőben. A virágot kicsiny tű tartotta a gomblyukában. Apró aranybetűkkel mindössze ennyi állott rajta: SZEMÉLYZET.

– Egészen őszinte leszek magához, Mr. Torrance. Albert Shockley igen fontos ember, komoly érdekeltséggel rendelkezik a Panorámában, amely története során idén működött először nyereségesen. Mr. Shockley tagja az igazgatótanácsnak, de nem ért a hotelszakmához, és ezt ő maga ismerné el elsőnek. Mégis igen világosan megmondta, hogy mi a kívánsága. Azt akarja, hogy magát vegyük fel téli gondnoknak. Úgy lesz. De meg kell mondjam, hogy ha a döntésben szabad kezet kapok, nem magára esik a választásom.

Jack olyan szorosan összekulcsolta a kezét az ölében, hogy megizzadt a tenyere. A buzgó kis szarházi, a buzgó kis szarházi, a buzgó…

– Azt hiszem, maga nem nagyon rokonszenvezik velem, Mr. Torrance. Ennek nincs jelentősége. Az, hogy mit érez irántam, természetesen nem játszik szerepet abban, hogy véleményem szerint az állás nem való magának. Szezonban, május 15-étől szeptember 30-áig a Panoráma száztíz embert foglalkoztat teljes munkaidőben; úgy is mondhatjuk, hogy a szálloda minden szobájára jut egy alkalmazott. Nem sokan kedvelnek engem, sőt gyanítom, hogy néhányan egyenesen rohadt alaknak tartanak. A jellememről formált ítéletük tulajdonképpen helytálló. Kénytelen vagyok rohadt alakká válni annak érdekében, hogy úgy vezessem ezt a szállodát, ahogyan megérdemli.

Jackre pillantott, mintha választ várna, mire Jack megint szemtelenül megvillantotta fogsormutogató, széles reklámmosolyát.

Ullman folytatta. – A Panorámát 1907–1909-ben építették. A legközelebbi város Sidewinder, negyven mérföldre keletre, és az odavezető utakat valamikor október végén vagy novemberben lezárják egészen áprilisig. A szállodát egy Robert Townley Watson nevű ember építette, jelenlegi gondnokunk nagyapja. Vanderbiltek szálltak meg itt, Rockefellerek, Astorok, Du Pontok. Négy elnök is lakott az elnöki lakosztályban: Wilson, Harding, Roosevelt és Nixon.

– Én nem lennék olyan büszke Hardingra vagy Nixonra – mormolta Jack.

Ullman összevonta a szemöldökét, de folytatta. – Mr. Watson nem tudott megbirkózni a munkával, és 1915-ben eladta a szállodát. 1922-ben, 1929-ben és 1936-ban ismét gazdát cserélt. A második világháború végéig üresen állt, akkor vette meg Horace Derwent, a milliomos feltaláló, pilóta, filmproducer és vállalkozó, és teljesen átépíttette.

– Ismerem a nevét – mondta Jack.

– Igen. Minden, amihez csak hozzányúlt, arannyá változott… a Panorámát kivéve. Mielőtt az első, háború utáni vendég átlépte volna a küszöböt, több mint egymillió dollárt költött rá, egy roskadozó épületet luxusszállodává varázsolt. Derwent csináltatta a roque-pályát; láttam, hogy amikor megérkezett, maga is megcsodálta.

– Roque?

– A mi krokettünk angol elődje, Mr. Torrance. A krokett elkorcsosult roque. A legenda szerint Derwent a magántitkárától tanulta meg a játékot, és valósággal beleszeretett. A miénk talán a legszebb roque-pálya Amerikában.

– Nem kétlem – mondta komolyan Jack. Roque-pálya, elöl állat formájúra nyesett élő sövény, mi következhet még? Tekepálya életnagyságú bábukkal a raktárépület mögött? Mr. Stuart Ullman már nagyon fárasztotta, de látta, hogy Ullman még nem végzett. Úgyis elmondja, amit mondani akar, elmondja az utolsó szóig.

– Amikor hárommilliót veszített rajta, Derwent eladta a szállodát egy kaliforniai részvénytársaságnak. Ők is nagyon rossz tapasztalatokat szereztek a Panorámával kapcsolatban. Nem értettek a hotelszakmához. 1970-ben Mr. Shockley és néhány társa megvette a szállodát, és engem bízott meg a vezetésével. Mi is évekig veszteségesen működtünk, de örömmel mondhatom, hogy a jelenlegi tulajdonosok belém vetett bizalma mégsem ingott meg. A múlt évben egyenlítettünk. És idén a Panoráma mérlegét, gyakorlatilag hét évtized óta először, fekete tintával írhattuk.

Jack tudta, hogy a kis buzgómócsing nyilván jogosan büszke magára, és az első pillanattól érzett ellenszenv új erővel hullámzott át rajta.

Megszólalt. – Nem látok kapcsolatot a Panoráma valóban színes története és az ön meggyőződése között, hogy én nem felelek meg erre a munkára, Mr. Ullman.

– Az egyik oka annak, hogy a Panoráma eddig sohasem működött nyereségesen, az, hogy az épület minden télen komoly károkat szenved. Ez sokkal jobban megnyirbálja a hasznot, mint hinné, Mr. Torrance. Rettentően kegyetlenek itt a telek. Hogy a problémával megbirkózzak, téli gondnokot alkalmaztam, aki üzemben tartja a kazánt, és napi rotációs beosztás alapján fűti az épület különböző részeit. Elvégzi a szükséges javításokat, hogy a természeti erők ne rombolhassanak akadálytalanul. Éberen őrködik, mindig minden eshetőségre készen áll. Az első télen családos embert alkalmaztam. Tragédia történt. Rettenetes tragédia.

Ullman hűvös, kutató pillantással nézett Jackre.

– Hibát követtem el. Beismerem. A férfi alkoholista volt.

Jack érezte, hogy lassan elvörösödik, és vigyorogni kezd – de ez most teljes ellentéte volt a fogsormutogató reklámmosolynak. – Hát ezért? Meglep, hogy Al nem mondta el. Abbahagytam az ivást.

– De igen, Mr. Shockley mondta, hogy már nem iszik. Az utolsó állásáról beszélek… az utolsó bizalmi állásáról, ha szabad így mondanom. Angolt tanított egy vermonti előkészítő iskolában. Egyszer elveszítette az önuralmát – azt hiszem, nincs szükség rá, hogy ennél részletesebben beszéljek a dologról. De meggyőződésem, hogy Grady esetének van jelentősége, és ezért hoztam szóba a maga… hm… előtörténetét. 1970–71 telén, miután újra rendbe hoztuk a Panorámát, de mielőtt még megnyitottuk volna, felvettem ezt a… ezt a szerencsétlen Delbert Grady nevű embert. Beköltözött a lakásba, amelyben ön is lakni fog a feleségével és a kisfiával. Grady a feleségével és két lányával jött. Voltak fenntartásaim, elsősorban a kemény téli időjárás miatt, amikor Gradyék öt vagy hat hónapig el lesznek vágva a külvilágtól.

– De ez nem egészen igaz, ugye? Van telefon, és talán egy URH adó-vevő is. A Sziklás Hegység Nemzeti Park elérhető helikopterrel, és nekik biztosan van egy-két helikopterük, nem?

– Erről nem tudok – mondta Ullman. – A szállodának van rádió adó-vevője, amelyet Mr. Watson meg fog mutatni magának, és a frekvenciák listáját is megadja, amelyeken segítséget kérhet. A telefonkábelek a szálloda és Sidewinder között a föld fölött vannak, és minden télen leszakadnak valamely ponton. Mire megjavítják, abba beletelik három-hat hét is. És van egy aeroszán a raktárépületben.

– Akkor nincs is igazán elvágva a világtól. – Mr. Ullman arcán fájdalmas kifejezés jelent meg. – Tegyük fel, hogy a fia vagy a felesége megbotlik a lépcsőn, és bezúzza a koponyáját, Mr. Torrance. Akkor is úgy vélné, hogy nincs elvágva a külvilágtól?

Jack belátta, hogy Ullmannak igaza van. Egy aeroszán maximális sebességgel másfél óra alatt tenné meg az utat Sidewinderbe… a legjobb esetben. A park segélyszolgálatának helikoptere három óra alatt érne fel ide… optimális körülmények között. Hóviharban fel sem tudna szállni; és az ember nem számíthat rá, hogy az aeroszán teljes sebességgel működik, arról nem is szólva, hogy ki kell vinni egy súlyosan sebesült embert a hidegbe, amely lehet mínusz húsz, sőt mínusz harminc fok is az erős szél miatt.

– Grady esetében – folytatta Ullman – én is úgy okoskodtam, ahogyan most Mr. Shockley az ön esetében. A magány önmagában is kártékony lehet. Jobb, ha az ember a családja körében van. Ha baj történik, gondoltam, nem valószínű, hogy olyan sürgős esetre kell számítani, mint egy koponyasérülés, vagy baleset valamelyik géppel. Valószínűbb egy súlyos influenza, tüdőgyulladás, kartörés vagy akár egy vakbélgyulladás. Minden ilyen esetben maradt volna elég idő.

– Az a gyanúm, hogy azt, ami történt, a túl sok olcsó whisky idézte elő, amiből Grady, tudtomon kívül, hatalmas mennyiséget tárolt, meg egy különös állapot, amelyet a régiek kabinláznak neveztek. Hallott már róla? – Ullman leereszkedő kis mosollyal várta, hogy Jack beismerje tájékozatlanságát, és ő kioktathassa; Jack pedig boldogan, gondolkodás nélkül vágta rá:

– Zsargonkifejezés a klausztrofóbiás érzésre, amely akkor következhet be, ha embereket hosszú időre összezárnak. Abban nyilvánul meg, hogy az illető meggyűlöli a társait, akikkel összezárták. Szélsőséges esetekben hallucinációval, erőszakkal járhat – még gyilkosságot is elkövettek olyan apróságok miatt, hogy odaégett az ebéd, vagy mert nem tudták eldönteni, hogy ki a soros a mosogatásban.

Ullman kicsit tanácstalannak látszott, ami nagyon jólesett Jacknek. Elhatározta, hogy még tovább megy, de közben néma ígéretet tett Wendynek, hogy megőrzi a nyugalmát.

– Lehetséges, hogy valóban hibát követett el. Bántotta a családját?

– Megölte őket, Mr. Torrance, aztán öngyilkos lett. Fejszével gyilkolta meg a kislányokat, a feleségét puskával lőtte le, és önmagába is golyót eresztett. A lába el volt törve. Bizonyára olyan részeg volt, hogy leesett a lépcsőn.

Ullman széttárta a kezét, és önelégülten pillantott Jackre.

– Tanult ember volt?

– Ami azt illeti, nem – mondta Ullman kicsit mereven. – Úgy gondoltam, hogy egy, mondjuk úgy, kevésbé fantáziadús embert talán nem viselnek meg annyira a szigorú körülmények, a magány…

– Ebben tévedett – mondta Jack. – Egy ostoba ember hajlamosabb a kabinlázra, mint ahogy arra is hajlamosabb, hogy lelőjön valakit egy kártyajátszma miatt, vagy hirtelen ötletből rablást kövessen el. Elunja magát. Amikor leesik a hó, nem tud mit csinálni, nézi a tévét, pasziánszozik, és ha nem jön ki, csal. Nincs mivel elfoglalnia magát, hát veszekszik a feleségével, piszkálja a gyerekeit, és iszik. Egyre nehezebben alszik el, mert csend van. Így aztán addig iszik, míg elalszik, és másnaposan ébred. Egyre türelmetlenebb. Talán tönkremegy a telefon, a tévéantennát elviszi egy vihar, nem tud mit kezdeni magával, töpreng, csal a pasziánszban, és egyre nyughatatlanabbá válik. Végül… bumm, bumm, bumm.

– Ezzel szemben egy műveltebb ember, mint például maga?

– A feleségem és én szeretünk olvasni. Én színdarabot írok, amint Al Shockley valószínűleg említette magának. Dannynek ott vannak a kirakós játékai, a kifestőkönyvei és a detektoros rádiója. Megtanítom olvasni és hótalpon járni. Wendy is szeretne megtanulni. Igen, azt hiszem, mi majd elfoglaljuk magunkat, és nem megyünk egymás idegeire, ha tönkremegy a tévé. – Szünetet tartott. – És Al igazat mondott, én már nem iszom. Valamikor ittam, és kezdett komoly problémává válni. De az utóbbi tizennégy hónapban még egy pohár sört sem ittam meg. Nem hozok magammal alkoholt, és itt amúgy sem tudnék szerezni, ha egyszer leesett a hó.

– Ebben tökéletesen igaza van – mondta Ullman. – De amíg hárman vannak idefent, a problémák lehetősége megsokszorozódik. Ezt megmondtam Mr. Shockley-nak, és ő azt felelte, vállalja a felelősséget. Most elmondtam önnek, és úgy látom, ön is hajlandó vállalni a felelősséget…

– Igen.

– Rendben van. Ezt elfogadom, hiszen nincs más választásom. De mégis jobban örültem volna egy magányos diáknak, aki vállal egy év mulasztást. Nos, lehet, hogy maga megfelel. Most bemutatom Mr. Watsonnak, ő majd megmutatja magának az alagsort és a parkot. Hacsak nincs más kérdése.

– Nem. Nincs kérdésem.

Ullman felállt. – Remélem, nem bántottam meg, Mr. Torrance. Nem akartam személyeskedni, amikor elmondtam a véleményemet. Én csak azt akarom, ami a Panorámának a legelőnyösebb. Nagyszerű szálloda. Szeretném, ha az is maradna.

– Nem. Nem bántott meg. – Jack megint megvillantotta reklámmosolyát, de örült, hogy Ullman nem nyújt kezet. Haragudott. De még mennyire, hogy haragudott.

2
BOULDERBEN

Kinézett a konyhaablakon, és látta, hogy ott ül a járda szélén, nem játszik a teherautóival meg a pótkocsikkal, de még a vitorlázórepülővel sem, pedig annyi öröme tellett benne, amióta Jack megvette neki egy héttel ezelőtt. Csak ült, és várta az ócska Volkswagenjüket, a könyöke a térdén, az álla a kezében – ötéves kisfiú, aki hazavárja az apját.

Wendynek hirtelen összeszorult a szíve, és majdnem sírva fakadt.

A konyharuhát felakasztotta a rúdra, a mosogató mellé, aztán lement a földszintre, közben begombolta a háziruhája két felső gombját. Jack meg a büszkesége! Ugyan már, Al, nem kell nekem előleg. Egy darabig még megvagyunk. A lépcsőházban potyogott a vakolat, a falat krétával, zsírceruzával, festékszóróval rondították tele. A falépcső meredek volt és csupa repedés. Az egész épület savanyú öregkortól bűzlött; miféle hely ez Dannynek a stovingtonbeli szép kis téglaház után? A felettük lakók a harmadikon nem voltak házasok, és bár ez őt nem bántotta, az örökös lármás veszekedésük annál inkább. Félt a kiabálástól. A férfit Tomnak hívták, és amikor pénteken záróra után hazajöttek a kocsmából, mindig csúnyán hajba kaptak – a hét többi napja ehhez képest csak bemelegítés volt. A Péntek Esti Veszekedés, mondta Jack, de nem volt benne semmi mulatságos. A nő – Elaine – végül könnyekben tört ki, és újra meg újra elismételte: „Tom, ne! Kérlek, ne! Kérlek, ne!” Tom pedig üvöltött. Egyszer még Dannyt is felébresztették, pedig Danny úgy aludt, mint a bunda. Másnap reggel Jack lement Tom után, és hosszasan beszélt vele a járdán. Tom pattogni kezdett, mire Jack mondott neki valamit, de olyan csendesen, hogy Wendy nem hallotta; Tom komoran megrázta a fejét, és elment. Ennek már egy hete, és néhány napig csakugyan csendesebbek voltak, de a hétvégére megint visszaállt a normális, helyesebben szólva, abnormális állapot. Nem jó ez Dannynek.

Megint elfogta a keserűség, de már odakint volt, el kellett fojtania. Maga alá húzta a ruháját, és leült Danny mellé a járdaszegélyre. – Mi van, doki? – kérdezte.

Danny rámosolygott, de csak futólag. – Szia, anyu.

A vitorlázórepülő a tornacipős lába között hevert, és Wendy látta, hogy az egyik szárnya eltörött.

– Megnézzem, mit csinálhatnánk vele, szívem?

Danny tovább bámulta az utcát. – Nem. Majd apu megcsinálja.

– Nem hiszem, hogy apád vacsora előtt hazaér, doki. Hosszú az út fel a hegyekbe.

– Gondolod, hogy lerobban a bogárhátú?

– Nem, nem hiszem. – Ez eddig nem jutott eszébe, most izgulhat emiatt is. Kösz, Danny, már csak ez hiányzott.

– Apa azt mondta, előfordulhat – mondta Danny tárgyilagos, majdnem unott hangon. – Azt mondta, szarrá ment az AC-pumpa.

– Ne mondd ezt, Danny.

– Hogy AC-pumpa? – kérdezte őszinte meglepetéssel.

Wendy sóhajtott. – Nem. Azt ne mondd, hogy „szarrá ment”.

– Miért?

– Közönséges.

– Mi az, hogy közönséges, anya?

– Az, amikor az orrodat piszkálod az asztalnál, vagy pisilsz, és nyitva hagyod a fürdőszoba ajtaját. Vagy ha olyanokat mondasz, hogy „szarrá ment”. A szar közönséges kifejezés. Rendes ember nem mond ilyet.

– Apa mondja. Amikor megnézte a bogárhátú motorját, azt mondta: – „A fenébe, szarrá ment az AC-pumpa.” Apa nem rendes ember?

Hogy mászhatsz bele az ilyen vitákba, Winnifred? Előre gyakorlod?

– Rendes, de ő felnőtt. És nagyon vigyáz rá, hogy ne mondja olyan emberek előtt, akik nem értenék meg.

– Mint például Al bácsi?

– Igen.

– Ha majd felnőtt leszek, mondhatom én is?

– Azt hiszem, mondani fogod, akár akarom, akár nem.

– Hány éves koromban?

– Mondjuk legyen húsz, doki?

– Nagyon sokat kell addig várni.

– Gondolom, igen, de megpróbálod?

– Oké.

Tovább bámulta az utcát. Kicsit nyújtózkodott, mintha fel akarna állni, de a közeledő bogárhátú sokkal újabb volt, és sokkal élénkebb piros. Megint eleresztette magát. Wendy azon tűnődött, vajon mennyire viselte meg Dannyt, hogy ide költöztek, Coloradóba. Nem beszélt róla, de Wendyt aggasztotta, hogy olyan sokat van egyedül. Vermontban Jack kollégáinak voltak Dannyvel egykorú gyerekei, és óvodába járt. De ezen a környéken nem akadt játszótársa. A lakásokban diákok laktak, akik a Colorado Egyetemre jártak, és bár akadt néhány házaspár is az Arapahoe utcában, csak nagyon kevésnek volt gyereke. Wendy legfeljebb ha egy tucat közép- és általános iskolás gyereket látott, meg három kisbabát.

– Anyu. Apa miért veszítette el az állását?

Kizökkent a töprengésből, és kapkodva kereste a választ. Már többször megbeszélték Jackkel, mit válaszoljanak, ha Danny felteszi a kérdést; kipróbáltak minden változatot a kérdés megkerülésétől kezdve egészen addig, hogy minden szépítés nélkül megmondják az igazat. De Danny hallgatott. Éppen most kellett megkérdeznie, amikor Wendynek amúgy is rosszkedve volt, és a lehető legkészületlenebbül érte. Danny figyelte, talán látta a zavarodottságot az arcán, amiből biztosan levonta a maga következtetéseit. Wendy arra gondolt, hogy a gyerekek a felnőttek indítékait és tetteit bizonyára olyan hatalmasnak és baljóslatúaknak látják, mint a sötét erdők homályában megbújó állatokat. Ide-oda rángatják őket, mint a bábukat, és csak halvány sejtelmük van arról, hogy miért. A gondolattól megint fojtogatni kezdte a sírás; míg könnyeivel küszködött, lehajolt, felemelte a sérült repülőgépet, és megforgatta a kezében.

– Apád készítette fel a vitacsapatot, Danny. Erre emlékszel?

– Hogyne – felelte Danny. – Vitatkozniuk kellett, csak úgy, a mulatság kedvéért, igaz?

– Igen. – Forgatta ide-oda a repülőt, megnézte a márkanevet (SPEEDOGLIDE), a kék csillagokat a szárnyán, aztán azon kapta magát, hogy a tiszta igazat mondja a fiának.

– Volt egy George Hatfield nevű fiú, akit apunak ki kellett hagynia a csapatból. Azért, mert nem volt olyan jó, mint a többiek. George azt mondta, apád nem azért hagyja ki, mert nem elég ügyes, hanem mert nem szereti. Aztán George csúnya dolgot csinált. Azt hiszem, erről tudsz.

– Ő volt az, aki kilukasztotta a bogárhátú gumijait?

– Igen, ő. Iskola után csinálta, és apu rajtakapta. – Megint habozott, de most már nem lehetett tovább kerülgetni, vagy megmondja az igazat, vagy hazudik.

– Apád… néha olyasmit tesz, amit később megbán. Néha nem úgy gondolkodik, ahogy kellene. Ritkán fordul elő, de néha megesik.

– Bántotta George Hatfieldet, úgy, mint engem, amikor szétszórtam a papírjait?

Néha…

(Danny karja gipszben)

…olyasmit tesz, amit később megbán.

Wendy elszántan pillogott, hogy visszaszorítsa a könnyeit.

– Valami ilyesmi történt, szívem. Apád megpofozta George-ot, hogy ne hasogassa tovább a gumikat, George elesett, és beverte a fejét. Aztán az iskola vezetői azt mondták, hogy George nem járhat oda tovább, és apád sem taníthat ott többé. – Elhallgatott, kifogyott a szóból, és rettegve várta a további kérdéseket.

– Aha – mondta Danny, és megint az utcát kezdte figyelni. Úgy látszik, lezárta a témát. Bár ő is ilyen könnyen lezárhatná…

Felállt. – Felmegyek, iszom egy csésze teát, doki. Kérsz egy pohár tejet meg egy kis sütit?

– Én inkább várom tovább apát.

– Nem hiszem, hogy öt előtt hazaér.

– Lehet, hogy korán megjön.

– Lehet – hagyta rá Wendy. – Lehet.

Már félúton volt a házhoz vezető feljárón, amikor Danny utánaszólt. – Anya!

– Mi van, Danny?

– Te akarsz abban a szállodában lakni a télen?

Erre mit mondjon, az ötezer lehetséges felelet közül melyiket válassza? Azt mondja, amit tegnap érzett napközben, vagy tegnap este, vagy ma reggel? Mindannyiszor másképp látta a helyzetet, hol rózsaszínnek, hol egészen sötétnek.

– Ha apád ezt akarja, én is akarom – mondta. Szünetet tartott. – És te?

– Azt hiszem, igen – mondta Danny. – Itt úgysincs kivel játszani.

– Hiányoznak a barátaid?

– Néha. Scott és Andy. De csak ők.

Wendy visszament hozzá, megpuszilta, összeborzolta a világosszőke haját, ami éppen csak kezdte elveszíteni kisbabás selymességét. Olyan komoly kisfiú; Wendy néha eltűnődött, vajon hogy viseli el őt és Jacket mint szülőket. A nagy remények, amelyekkel indultak, idáig jutottak: egy csúnya ház egy ismeretlen városban. Megint felrémlett előtte a kép: Danny a begipszelt karjával. Talán a gólya tévesztette el a házszámot, és Wendy néha félt, hogy ezt a hibát nem lehet majd helyrehozni, és a legártatlanabbnak kell megfizetnie érte.

– Ne menj ki az útra, doki – mondta, és szorosan magához ölelte.

– Dehogy, anya – mondta Danny.

Felment az emeletre, a konyhába. Feltette a teavizet, kitett két süteményt Dannynek egy tányérra, ha mégis feljönne, amíg ő lepihen. Leült az asztalhoz a teásbögrével, kinézett az ablakon, le a fiára, aki még most is ott ült a járdaszegélyen a farmernadrágjában és túlméretezett Stovingtoni Előkészítő Iskola feliratú trikójában; a repülő most már mellette feküdt a földön. A könnyek, amelyek egész nap fojtogatták, most végre előtörtek; a tea illatos, gomolygó gőze fölé hajolt és sírt. Gyászolta, amit a múltban elveszített, és rettegett attól, ami a jövőben várja.

3
WATSON

Elveszítette az önuralmát, mondta Ullman.

– Hát ez itt a kazán – mondta Watson, és lámpát gyújtott a sötét, dohos helyiségben. Tagbaszakadt férfi volt, vékony szálú haja kukoricasárga; fehér inget és sötétzöld, kantáros nadrágot viselt. Kinyitotta a hasas kazán kis, négyszögletes, rácsos kapuját, és Jackkel együtt benéztek. – Ez itt a jelzőfény. – Folyamatos kék-fehér gőzsugár emelkedett felfelé sziszegve; csövekbe zárt romboló erő; csakhogy a kulcsszó a romboló, és nem a csövekbe zárt, gondolta Jack; ha az ember bedugná a kezét, három gyors másodperc alatt szénné égne.

Elveszítette az önuralmát.

(Danny, jól vagy?)

A kazán betöltötte az egész helyiséget, Jack sohasem látott még ilyen hatalmas és régi építményt.

– A vezérlő önműködő – mondta Watson. – Odabent van egy kis érzékelő, az méri a meleget. Ha a megadott hőmérséklet alá esik, a maga lakásában megszólal a csengő. A kazán a fal másik oldalán van. Átviszem oda is. – Becsukta a kis kaput, és a hatalmas tűzteret megkerülve egy másik ajtóhoz vezette Jacket. A vas kábító hőséget sugárzott feléjük; Jacket, ki tudja, miért, óriási, szundikáló macskára emlékeztette. Watson a kulcsait csörgette, és fütyörészett.

Elvesztette…

(Amikor visszament a dolgozószobájába, és meglátta Dannyt, aki ott állt egy szál tréningnadrágban, vigyorogva, Jack agyát lassan elborította a harag vörös felhője. A fejében lezajló folyamatot lassúnak érezte, pedig biztos, hogy egy percig se tartott az egész. Ő mégis vontatottnak érezte, ahogy néha bizonyos álmok is vontatottak. A rossz álmok. A dolgozószobája úgy festett, mintha a távollétében minden ajtót és fiókot feltörtek volna. A szekrényt, a fiókos szekrényt, a tolóajtós könyvszekrényt. Minden fiók a pereméig ki volt húzva. A háromfelvonásos színdarab kézirata – egy hét évvel azelőtti, egyetemista korából származó novellájából írta – szétszórva hevert a padlón. Sört ivott, és a második felvonást javította, amikor Wendy szólt, hogy telefonon keresik. Danny a maradék sört ráöntötte a lapokra. Valószínűleg azért, hogy lássa, hogyan habzik. Lássa, hogyan habzik, lássa, hogyan habzik, a szavak újra és újra lejátszódtak az agyában, mint egy émelyítően hamis akkord egy lehangolódott zongorán, és a harag áramköre rövidre záródott. Odalépett a hároméves fiához, aki boldogan vigyorogva nézett fel rá, elégedetten, amiért olyan sikerrel működött apja dolgozószobájában. Danny mondani akart valamit, de ő elkapta a karját, és kicsavarta, hogy Danny elejtse a kezében tartott gépradírt és töltőceruzát. Danny kicsit felkiáltott… nem… nem… mondd meg az igazat… felsikoltott. Az emlékezetet elhomályosította a harag köde, annak az émelyítően ismétlődő Spike Jones-akkordnak a lüktetése. Wendy kiabált valahonnan, hogy mi baj van. A hangja távolinak tetszett, elveszett abban a belső ködben. Különben is, ez csak kettőjükre tartozik. Megperdítette Dannyt, hogy elfenekelje, nagy felnőtt markával megragadta a gyereket, az ujjai belevájtak, körülérték a vékonyka karját, és az eltörő csont roppanása nem hangos volt, hanem nagyon hangos, ISZONYATOS, nem hangos. Éppen csak akkora, hogy kicsi rést üssön a vörös ködbe – de nem a napfényt engedte be, hanem a szégyen, a megbánás, a rémület és a lélek iszonyatos görcsbe rándulásának sötét felhőit. Egy hang, amely elválasztott: a múlt az egyik oldalára került, és az egész jövő a másikra; pici roppanás, mint amikor eltörik a ceruzabél, vagy a gyújtós a térden. A másik oldalon egy pillanatnyi teljes csönd várta, talán a kezdődő jövő egész további élete tiszteletére. Látta, ahogy Danny arcából kifut a vér, és tésztafehér lesz, látta, hogy amúgy is nagy szeme még nagyobbra nő, és üveges lesz; Jack biztos volt benne, hogy a fiú ott rögtön elájul, elesik a sörtócsába, a papírok közé; hallotta a saját hangját, gyenge, részeg, összemosódott szavait, amint megpróbál mindent visszacsinálni, keresi a visszautat, igyekszik megkerülni az eltörő csont nem túl hangos roppanását, hogy visszaléphessen a múltba – létezik még azelőtti állapot a házban? –, és megkérdezi: Danny, jól vagy? Danny csak nyöszörgött, aztán hallotta Wendy döbbenten elakadó lélegzetét, aki bejött, és meglátta, milyen furcsa szögben lóg Danny alsókarja a könyökéhez képest: a normális családok világában egy kar nem lóghat ilyen szögben. Aztán Wendy felsikoltott, és a karjába kapta a fiát, értelmetlenül motyogott hozzá: Úristen, Danny, jaj, istenem, drága istenem, a szegény kis karod; Jack csak állt döbbenten és ostobán; képtelen volt felfogni, hogyan történhetett meg mindez. Állt, pillantása találkozott a feleségéével, és meglátta benne a gyűlöletet. Nem gondolt rá, hogy milyen gyakorlati következményekkel járhat ez a gyűlölet; csak később döbbent rá, hogy Wendy elhagyhatta volna azon az éjszakán, elmehetett volna egy motelba, reggel megkereshetett volna egy válóperes ügyvédet, vagy kihívhatta volna a rendőrséget. Ő csak azt látta, hogy a felesége gyűlöli, és ez mellbe vágta; egyedül maradt. Rettenetesen érezte magát. Akkor érezhet így az ember, amikor megsejti, hogy közeledik a halál. Aztán Wendy a sikítozó gyerekkel a karjában a telefonhoz rohant, és felhívta a kórházat, de Jack nem ment utána, csak állt a feldúlt szobában, érezte a sör szagát, és gondolkozott…)

Elveszítette az önuralmát.

Erősen megdörgölte száját a kezével, aztán bement Watson után a kazánházba. Itt párás volt a levegő, de nem csak ezért lepte el beteges, nyálkás izzadság a homlokát, a hasát, a lábait. Az emlékezéstől verítékezett, a dolog véglegességétől, amiért az a két évvel ezelőtti éjszaka olyan közeli maradt, mintha két órával ezelőtt történt volna. Nem tudott megkönnyebbülni. Szégyen és undor fogta el, úgy érezte, nem ér semmit mint ember, és ilyenkor mindig szeretett volna inni valamit, és amikor inni akart, még sötétebb elkeseredés öntötte el – lesz valaha egy óra, nem egy hét, még csak nem is egy nap, csak egyetlen éber óra, amikor nem tör rá ilyen erővel az ital utáni vágy?

– A bojler – közölte Watson. A farzsebéből előhúzott egy piros-kék zsebkendőt, nagy dudálással kifújta az orrát, de mielőtt eltette volna, megnézte, került-e bele valami érdekes.

A bojler rézborítású, helyenként foldozott, hosszú henger alakú tartály volt, négy cementlábon állt. Kígyózó csövek és vezetékek alatt kuksolt; a csövek cikcakkos vonalban emelkedtek az alagsor magas, pókhálós mennyezete felé. Jack jobb oldalán két vastag cső törte át a falat, ezen át fűtötte a bojlert a szomszédos helyiségben álló kazán.

– Itt van a nyomást jelző műszer – mondta Watson, és megkopogtatta. – Font négyzethüvelykekként, psi.{2} Gondolom, ezt tudja. Most felfűtöttem százra, de a szobák így is eléggé lehűlnek éjszakára. Néhány vendég reklamál, hogy hogy a fenébe. Az a bolond, aki idejön szeptemberben. Különben is öreg jószág ez. Több folt van rajta, mint egy államilag kiutalt munkanadrágon. – Zsebkendő elő, dudálás, vizsla pillantás, zsebkendő vissza a zsebbe.

– Piszkosul megfáztam – cseveg Watson. – Minden szeptemberben. Idelent vacakolok ezzel az öreg kurvával, aztán kint vágom a füvet vagy gereblyézem a roque-pályát. Az ember átfázik, aztán megfázik, ahogy az anyám szokta mondani. Hat éve halott, isten nyugosztalja. Elvitte a rák. Ha egyszer belébújik az emberbe, már csinálhatja is a végrendeletét.

– A nyomás ne legyen több mint ötven, talán hatvan. Mr. Ullman azt akarja, hogy egyik nap a nyugati szárnyat, másik nap a középső részt, a harmadik nap a keleti szárnyat fűtse. Micsoda barom, nem igaz? Utálom a kis szarjankót. Egész álló nap csak kaffog, mint egy törpepincsi, tudja, amelyik beleharap az ember bokájába, aztán rohan és összepisili a szőnyeget. Ha az agy fekete por volna, nem fújhatná ki a saját orrát. Ha ilyet lát az ember, csak azt sajnálja, hogy nincs puskája.

– Na nézze! A karikát kell meghúzni, hogy kinyissa meg elzárja a vezetékeket. Megjelöltem magának, amelyiken kék cédula lóg, az fűti a keleti szárnyat, a piros a középső részt, a sárga meg a nyugati szárnyat. Amikor a nyugati szárnyat fűti, gondoljon rá, hogy az a rész kapja úgy istenigazában a hideget. Ha fúj a szél, azok a szobák úgy kihűlnek, mint egy frigid nő, akinek jégkocka van a micsodájában. Akár nyolcvanig is hagyhatja felmenni a nyomást. Én a maga helyében hagynám.

– A termosztátok odafönt… – kezdte Jack.

Watson hevesen megrázta a fejét, vékony szálú haja ide-oda repkedett. – Nincsenek bekötve. Csak mutatóba vannak ott. Azok a kaliforniaiak csak akkor boldogok, ha olyan meleg van, hogy akár pálmafát is nevelhetnének a szaros hálószobájukban. Csak idelentről fűtünk. Nagyon figyelje a nyomást. Látja, hogy kúszik felfelé?

Megkocogtatta a nyomásmérőt, amely Watson monológja alatt 100-ról 102 psi-re kúszott fel. Jack hirtelen úgy érezte, hideg levegő csapja meg a hátát, megborzongott, és arra gondolt: valaki elment a sírom felett. Watson megpörgette a nyomásszabályozó kereket, a felesleges gőz hatalmas sziszegéssel távozott, a mutató visszaesett 91-re. Watson elzárta a szelepet; a sziszegő hang vonakodva elhalt.

– Kúszik – mondta Watson. – Hányszor mondtam már annak a dagadt kis harkálynak, Ullmannak, de ő csak előszedi a könyveit, és három óra hosszat magyarázza nekem, hogy miért nem tud újat venni 1982-ig. Én mondom, egy nap a levegőbe repül ez a kóceráj, nekem elhiheti, és csak azt remélem, hogy az a kövér faszi is benne ül majd a rakétában. Úristen, bár nekem is olyan jó szívem volna, mint az anyámnak. Ő mindenkiben meglátta a jót. Én viszont olyan rosszindulatú vagyok, mint egy kígyó, ha övsömörje van. A szaros életbe, a természetén úgyse változtathat az ember.

– Aztán ne felejtsen el napjában kétszer lejönni ide, meg este, mielőtt elteszi magát másnapra. Ellenőrizni kell a nyomást. Ha elfelejti, ez a szaros szép lassan addig kúszik, amíg maga meg a családja a Holdon ébrednek fel. De ha lejön, kicsit mindig visszaveszi, akkor nem lesz semmi baj.

– Mi a felső határ?

– Hát, eredetileg kétszázötven, de ma már jóval előbb felrobbanna. Én semmi pénzért le nem jönnék ide, amikor száznyolcvanon áll a mutató.

– Nincs automata elzáró?

– Ezen még nincs. Amikor ezt csinálták, még nem volt kötelezően előírva az ilyesmi. Pedig a szövetségi kormány ma mindenbe beleüti az orrát, mi? Az FBI felnyitja a leveleket, a CIA lehallgatja a telefonokat… és tessék, mi történt azzal a Nixonnal is. Szomorú egy eset.

– De ha lejön rendszeresen, és ellenőrzi a nyomást, nem lesz semmi baj. És ne felejtse el, hogy mindig egy másik szárnyat kell fűteni, ahogy ő akarja. Még így se lesz tíz foknál melegebb a szobákban, hacsak nem lesz szokatlanul enyhe telünk. A saját lakását olyan melegre fűtheti, amilyenre csak akarja.

– Na és a vízvezeték-hálózat?

– Éppen most akartam rátérni. Odaát, a boltíven túl.

Bementek egy téglalap alakú terembe, amely szinte mérföldekre nyúlt bele a homályba. Watson meghúzott egy zsinórt, és az egyetlen, hetvenöt wattos villanykörte gyenge, imbolygó fénykört vetett arra a részre, ahol álltak. Közvetlen előttük nyílt a felvonóakna, vastag, zsíros kábelek tartották a három méter átmérőjű emelőhengereket, és itt volt a hatalmas, olajtól szennyes motor is. A padlón összekötözött, összedrótozott, dobozokba rakott újságkötegek hevertek, meg kartondobozok felirattal: Nyilvántartás, Leltár meg Számlák – MEGŐRIZNI! Savanyú, penészes szag áradt mindenből. Egyik-másik doboz felszakadt, a vékony, sárgás lapok kihulltak és szétszóródtak a padlón; meglehettek vagy húszévesek. Jack megbabonázva nézett körül. Talán a Panoráma egész története itt van eltemetve ezekben a rothadó dobozokban.

– Kurva nehéz ezt a liftet működésben tartani – mondta Watson, és az akna felé bökött. – Tudom, hogy Ullman jó pár finom vacsorát fizet az állami felvonófelügyelőnek, nehogy kiküldjön egy szerelőt.

– Ez itt a központi vízvezetékrendszer aknája. – Öt hatalmas, leszigetelt és acélbilincsekkel megerősített cső emelkedett fel előttük a homályból, és tűnt el szem elől a magasban.

Watson egy pókhálós polc felé mutatott a világítóakna mellett. Olajos rongyok meg egy dosszié hevert rajta. – Az ott a teljes hálózat rajza – mondta. – Azt nem hiszem, hogy csőrepedés lesz, még sose volt, de a csövek néha befagynak. Csak úgy lehetne megakadályozni, hogy éjszakánként kicsit megnyitja a csapokat, de hát több mint négyszáz csap van ebben a szaros palotában. Meg aztán megjön a vízszámla, és az a hájas homokos odafönt úgy ordítana, hogy Denverig hallatszana. Igaz?

– Helyzetfelismerés ennél pontosabb nem is lehetne.

Watson elismerő pillantást vetett rá. – Szóval, maga tényleg egyetemet végzett ember, mi? Úgy beszél, mint egy könyv. Én tisztelem az ilyeneket, a homokosokat kivéve. Mert sokan azok. Tudja, kik csinálták a bajt az egyetemeken pár éve? A hommaszexuálisok, azok. Mert kielégületlenek, hát nekiszabadultak. Hogy ledöntsék a falakat, ahogy ők mondják. A szaros életbe, tudja a fene, mivé lesz a világ.

– Szóval, ha befagy, akkor valószínűleg itt fagy be, ebben az aknában. Itt már hideg van. Ha baj van, ezt használja. – Benyúlt egy törött narancsosládába, és kivett egy kis gázégőt.

– Ha megtalálja a jeges részt, szépen letekeri a szigetelést, és felmelegíti. Világos?

– Igen. De mi van, ha az aknán kívül fagy be a cső?

– Ha végzi a dolgát, és fűt rendesen, nem valószínű. A többi csőhöz amúgy se férne hozzá. Emiatt ne izgassa magát. Nem lesz semmi baj. Ronda egy hely, csupa pókháló. Engem a frász tör ki idelent.

– Ullman mondta, hogy az első télen a gondnok megölte a családját meg magát.

– Igen, az a Grady nevű pasas. Rosszféle volt, tudtam, amint megláttam. Folyton vigyorgott, mint egy gilisztás kutya. Még csak akkor indult be a hely, és az a dagadt tetű, Ullman, a bostoni fojtogatót is felfogadta volna, csak ne kérjen sokat. A Nemzeti Park egyik őre találta meg őket; a telefon nem működött. Valamennyien odafönt voltak a nyugati szárnyban, a harmadikon, merevre fagyva. Szegény kislányok. Nyolc- és hatévesek voltak. Aranyos kis kölykök. Hát, ronda egy ügy. Amikor itt nincs szezon, Ullman valami előkelő penziót igazgat lent Floridában. Repülőn jött Denverbe, és szánt bérelt, hogy felhozzák Sidewinderből, mert az utak még le voltak zárva – szánt, hát ehhez mit szól? Majd beledöglött, míg sikerült elintéznie, hogy az újságok ne írják meg az esetet. De elintézte, azt meg kell hagyni. Csak a denveri Post-ban jelent meg egy kis hír, és persze benne volt annak a pisis kis rongynak a halálozási rovatában, amit lent Estes Parkban nyomnak, de megúszták ennyivel. Egész jó, ha meggondoljuk, hogy máris milyen híre van ennek a helynek. Pedig én számítottam rá, hogy valami riporter megpiszkálja majd a dolgokat Grady ürügyén, és megszellőzteti a régi botrányokat.

– Miféle botrányokat?

Watson vállat vont. – Minden nagy szállodának vannak botrányai – mondta. – Ahogy kísértet is van minden nagy szállodában. Hogy miért? A fenébe is, az emberek jönnek-mennek. Megesik, hogy valamelyik a szobájában dobja fel a talpát, a szíve, vagy gutaütés, vagy valami ilyesmi. A szálloda babonás hely. Nincs tizenharmadik emelet, nincs tizenhármas szoba, nincs tükör az ajtón, amin az ember bemegy, meg hasonlók. Az elmúlt júliusban is meghalt egy nő. Ullmannak kellett eltussolnia, és ráteheti az utolsó fillérjét, hogy el is tussolta. Ezért kap huszonkétezer dolcsit egy szezonra, és akárhogy utálom is a kis faszt, az az igazság, hogy megdolgozik érte. Mintha sokan csak azért jönnének, hogy mindent összehányjanak, és Ullmant fizetnék meg, hogy feltakarítsa a mocskot. Na és ez a nő megvolt vagy hatvanéves – mint én! –, a haja vörösre festve, mint egy kurváé, a melle a hasáig lóg, mert melltartót azt nem hord, öklömnyi visszerek a lábán, mint valami szaros domborzati térkép, úgy nézett ki, felékszerezve, mint egy karácsonyfa, és jött vele egy srác, nem lehetett több tizenhétnél, a haja a segge lukáig ért, és a nadrágja úgy dudorodott elöl, mintha vicclapokkal tömte volna ki. Szóval itt voltak egy hétig, talán tíz napig, és minden este ugyanaz a műsor ment. Öttől hétig ücsörögtek a Colorado drinkbárban, a nő egymás után itta a singapore-i koktélokat, mintha attól félne, hogy másnap betiltja a törvény. A fiú meg lassan elszopogatott egy üveg Olympiát, hogy kitartson. A nő viccelődött, szellemeseket mondott, a fiú meg minden beköpésre vigyorgott, mint valami nyavalyás majom, mintha csak a spiné zsinórt kötött volna a száj a sarkába. Pár nap után azért kezdett látszani rajta, hogy egyre nehezebben megy neki a vigyorgás, és isten tudja, mi mindenre kellett gondolnia, hogy lefekvésig felpumpálja a micsodáját. Aztán bementek vacsorázni, vagyis a fiú ment, a nő meg imbolygott, mert addigra berúgott, mint a szamár, a srác meg megcsipkedte a pincérnőket, és rájuk vigyorgott, amikor a nő nem látta. A fenébe, még fogadtunk is, hogy meddig bírja.

Watson vállat vont.

– Aztán egy este, úgy tíz körül, lejön a srác, és azt mondja, „a felesége nem érzi jól magát” – amiből tudtuk, hogy kikészült, mint minden este, amióta csak megjöttek –, úgyhogy ő most elmegy, és hoz neki valami orvosságot. Beült a kis Porschéba, amivel jöttek; és akkor láttuk utoljára. Másnap a nő lejött, játszotta az eszét, de azért egyre sápadtabb lett, Mr. Ullman meg, amilyen diplomatikusan csak lehet, megkérdezte tőle, ne értesítse-e az állami rendőrséget, hátha baleset érte a fiút. Nekiugrott, mint egy vadmacska. Nem, nem, nem, a fiú remekül vezet, ő nem aggódik, minden rendben van, vacsorára biztosan megjön. Délután már három körül bement a Coloradóba, nem is vacsorázott. Fél tizenegy felé felment a szobájába, és élve többé senki se látta.

– Mi történt?

– A megyei halottkém azt mondta, bevett vagy harminc altatót arra a rengeteg piára. Másnap megjött a férje, valami nagymenő ügyvéd New Yorkból. Piszok nagy balhét vágott ki Ullmannak. Hogy beperli ezért, beperli azért, és ha végzett vele, Ullmannak egy tiszta gatyája se marad, meg hasonlók. De az a szarházi Ullman érti a dolgát. Lecsendesítette. Biztos megkérdezte a nagymenőt, mit szólna hozzá, ha a feleségével lenne tele minden New York-i újság: Jónevű X. Y. New Yorkból, Feleségét Holtan Találták, A Gyomrában Altatókkal. Miután hova dugjuk a kolbászt játszott egy kölyökkel, aki az unokája lehetett volna.

Az állami rendőrség megtalálta a Porschét egy éjjel-nappal nyitva tartó hamburgeres kóceráj mögött, lent Lyonsban, és Ullman megmozgatott egy-két embert, hogy adják ki a férjnek. Utána kettesben kezelésbe vették az öreg Archer Houghtont, a megyei halottkémet, és rávették, hogy változtassa meg a halál okát véletlen balesetre. Szívroham. Most az öreg Archer egy Chrysleren jár. Én nem sajnálom tőle. Az ember ott szedje meg magát, ahol lehet, főleg ha már nem mai gyerek.

Előkerült a zsebkendő. Dudálás, vizsla pillantás, vissza a helyére.

– Aztán tudja, mi történt? Úgy egy hét múlva az a buta tyúk, az egyik szobalány, Delores Vickery, éppen azt a szobát takarította, ahol azok ketten laktak. Egyszer csak sikoltott egy hatalmasat, és elájult. Amikor magához tért, azt mondta, látta a halott asszonyt a fürdőszobában, meztelenül feküdt a kádban. „Az arca vörös volt és puffadt – mondta –, és vigyorgott rám.” Így aztán Ullman kiadta neki a kétheti bérét, és megmondta neki, hogy tűnés. Gondolom, meghalt vagy negyven-ötven ember ebben a szállodában, amióta a nagyapám 1910-ben megnyitotta.

Ravasz pillantást vetett Jackre.

– Tudja, hogy nyiffan ki a legtöbb? Szívrohamot vagy gutaütést kap, miközben a tyúkot keféli, akivel jött. Az ilyen helyekre sok vén pasi jár, aki még egyszer utoljára ki akar rúgni a hámból. Feljönnek ide a hegyekbe, és úgy csinálnak, mintha megint húszévesek volnának. Aztán beüt a balhé, és nem mind olyan ügyes, mint Ullman, hogy visszatartsa a hírt az újságokból. Hát ezért van rossz híre a Panorámának. Fogadok, hogy annak a vacak Biltmore-nak is rossz a híre New Yorkban, csak nem mindegy, hogy kitől kérdi meg az ember.

– De kísértet nincs?

– Mr. Torrance, én egész életemben itt dolgoztam. Itt játszottam gyerekkoromban, amikor annyi idős lehettem, mint a maga kisfia, akinek megmutatta a fényképét. Sose láttam kísértetet. Jöjjön, megmutatom a raktárépületet.

– Kösz.

Amikor Watson felnyúlt, hogy eloltsa a lámpát, Jack megszólalt: – Az biztos, hogy temérdek iromány van idelent.

– Nekem mondja? Mintha ezer éve gyűlne. Újságok, régi főkönyvek, számlák meg isten tudja, még mi. Apám még bírta, mert akkor még megvolt a régi fatüzeléses kazán, de én már nem tudok mit kezdeni vele. Egyik évben majd szerzek egy srácot, aki leviszi Sidewinderbe és elégeti. Ha Ullman állja a költséget. Ha elég hangosan üvöltöm, hogy „patkány”, talán belemegy.

– Tehát van patkány?

– Szerintem biztos akad néhány. Van egypár csapda meg méreg, Mr. Ullman azt akarja, hogy rakja szét a padláson meg idelent. Tartsa szemmel a fiát, Mr. Torrance. Biztos nem akarja, hogy valami baja essék.

– Persze hogy nem. – Az, hogy Watson figyelmeztette, nem esett rosszul Jacknek.

A lépcsőhöz mentek, és egy pillanatra megálltak, amíg Watson megint kifújta az orrát.

– A raktárban minden szerszámot megtalál, amire szüksége lehet, meg olyat is, amire nem. Meg van ott zsindely is. Arról beszélt Ullman?

– Igen, azt akarja, hogy a nyugati szárny egy részét zsindelyezzem újra.

– Minden munkát megcsináltat magával ingyen, a dagadt kis faszi, aztán tavasszal majd siránkozik, hogy nem végezte el rendesen a dolgát. Egyszer megmondtam neki a pofájába, azt mondtam…

Watson szavai kellemes dörmögéssé halkultak, amint felfelé indultak a lépcsőn. Jack Torrance a válla felett még egyszer visszanézett az áthatolhatatlan, dohos sötétségbe, és arra gondolt, ha van hely, ahol lehetnek kísértetek, hát ez biztosan olyan. Gradyre gondolt, akit körülzárt a puha, mozdíthatatlan hó, lassan megőrült, és elkövette iszonyatos tettét. Sikoltottak? – tűnődött. Szegény Grady, biztos érezte, ahogy napról napra egyre jobban szorul a hurok, aztán egyszerre csak tudta, hogy neki már nem jön el a tavasz. Nem lett volna szabad idejönnie. És nem lett volna szabad elveszítenie az önuralmát.

Kiment Watson után az ajtón, és a szavak úgy visszhangzottak a fejében, mint a lélekharang, aztán hallotta az éles kis roppanást – mint amikor eltörik egy ceruzabél. Úristen, de meginna most egy pohárral. Vagy ezerrel.

{1} Babits Mihály fordítása.

{2} 0,06805 atm.