A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:

Tahereh Mafi: Unite Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2014

Tahereh Mafi: Shadow Me

HarperCollins Children’s Books, New York, 2019

Fordította: Frei-Kovács Judit

Destroy Me © 2012 by Tahereh Mafi

Fracture Me © 2013 by Tahereh Mafi

Juliette’s Journal © 2014 by Tahereh Mafi

Shadow Me © 2019 by Tahereh Mafi

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Tihanyi Linda

Szerkesztő: Tihanyi Linda

Borítóterv: Kovács Mária

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-615-110-137-7

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Ne kímélj

Ne áltass

Ne változz

Juliette naplója

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Kedves olvasó!

A Ne érints-sorozatban szereplő áthúzások szándékosak. A sorozat szövege időnként éppen olyan szeszélyes, mint a főszereplő, és ennek az a szerepe, hogy megjelenítse a Juliette fejében uralkodó zűrzavart. Az ismétlések, a hiperbolikus nyelvezet, a számok megszállottsága – nem nyomdai hibák. Ahogy a hősnőnk fejlődik és kibontakozik, úgy változik a próza is, és ahogy rátalál a hangjára, úgy eltűnnek az áthúzások, lágyabb lesz a nyelvezet, az ismétlések feloldódnak, és a számok írott szavakká szelídülnek. Elvégre ez a történet a változásról szól. Nagyon köszönöm, hogy elolvassák!

NE KÍMÉLJ

ELŐSZÓ

Meglőttek.

És mint kiderült, egy golyó okozta sérülés kellemetlenebb, mint gondoltam.

A bőröm hideg és nyirkos; szörnyű erőfeszítés kell ahhoz, hogy lélegezni tudjak. A jobb karom rémesen lüktet, és emiatt nehezemre esik összpontosítani. Szorosan le kell hunynom a szememet, és összeszorítani a fogamat, hogy sikerüljön odafigyelnem.

Elviselhetetlen zűrzavar uralkodik.

Rengetegen kiabálnak, túlságosan sokan érnek hozzám, és én legszívesebben műtétileg távolítanám el magamról a kezüket. Folyton azt üvöltözik: „Uram!”, mintha még mindig azt várnák, hogy parancsokat osztogassak, mintha fogalmuk sem lenne, hogy mihez kezdjenek az utasításaim nélkül. És ez a felismerés végtelenül kimerít.

– Uram! Hall engem? – Egy újabb kiáltás. Ám ezúttal egy olyan hangé, amit nem utálok.

– Uram, kérem, hall engem…

– Csak meglőttek, Delalieu – sikerül kiböknöm. Kinyitom a szememet. Belenézek a könnybe lábadt szemébe. – Nem süketültem meg.

Hirtelen megszűnik a zaj. A katonák elhallgatnak. Delalieu rám néz. Az arca aggodalmas.

Felsóhajtok.

– Vigyen vissza! – mondom neki, és finoman megmozdulok. A világ mintha megbillenne és helyreállna egyszerre. – Értesítse az orvosi részleget, és készíttesse elő az ágyamat az érkezésünkre! Közben emelje fel a karomat, és továbbra is helyezzen folyamatos nyomást a sebre. A golyó eltört vagy megsértett valamit, és így sebészeti beavatkozásra lesz szükség.

Delalieu egy túlságosan hosszúra nyúló pillanatig nem szól semmit.

– Örülök, hogy jobban van, uram. – A hangja ideges, reszketős. – Örülök, hogy jobban van.

– Ez parancs, hadnagy!

– Értettem – jegyzi meg sietve, majd lehajtja a fejét. – Igen, uram. Milyen utasítást adjak a katonáknak?

– Találják meg a lányt! – közlöm vele. Ezt már nehezebb kimondanom. Veszek egy gyors lélegzetet, és a remegő kezemmel végigsimítok a homlokomon. Rettenetesen izzadok, amit egyáltalán nem értek.

– Igen, uram. – Delalieu fel akar segíteni, de megragadom a karját.

– És még egy dolog.

– Igen, uram?

– Kent – folytatom, de elcsuklik a hangom. – Gondoskodjon róla, hogy életben maradjon!

Delalieu elkerekedett szemmel felnéz rám.

– Adam Kent közlegényt, uram?

– Igen. – Belenézek a szemébe. – Személyesen akarom elintézni.

EGY

Delalieu az ágyam végénél áll, egy csíptetős mappát tart a kezében.

Ő már a második látogatóm ma reggel. Az első alkalommal az orvosi részlegről kerestek fel, hogy tájékoztassanak, a műtét jól sikerült. Azt mondták, ha ezen a héten ágyban maradok, az új gyógyszerek, amiket kaptam, felgyorsítják a gyógyulási folyamatot. Azt is mondták, hogy hamarosan elég erős leszek ahhoz, hogy újrakezdhessem a napi edzést, de legalább egy hónapig még sínben lesz a karom.

Azt mondtam nekik, hogy ez érdekes elmélet.

– A nadrágomat, Delalieu! – Felülök, és megrázom a fejemet, hogy elmúljon a hányinger, ami az újonnan kapott gyógyszerek mellékhatása. A jobb karom gyakorlatilag használhatatlan.

Felnézek. Delalieu engem bámul, még csak nem is pislog, az ádámcsutkája megemelkedik a torkában.

Elnyomok egy ingerült sóhajt.

– Mi az? – A bal karommal megtámaszkodom a matracon, és feltápászkodom. Ezzel felemésztem az utolsó erőtartalékaimat is, és megkapaszkodom az ágykeretben. Elhessegetem Delalieu-t, aki segíteni akar. Szorosan lehunyom a szemem a szédülés és a fájdalom ellen. – Mesélje el, mi történt! Semmi értelme halogatni a rossz híreket.

A hangja kétszer is elcsuklik, amikor azt mondja:

– Kent közlegény megszökött, uram.

Szédítő, éles fehér fény villan a szemhéjam mögött.

Veszek egy mély lélegzetet, és megpróbálok az ép kezemmel beletúrni a hajamba. Sűrű, száraz, és beborítja valami, ami bizonyára sárral keveredett vér lehet. Legszívesebben beleverném a falba az öklömet.

Ehelyett várok egy percet, hogy összeszedjem magam.

Hirtelen minden idegszálammal érezni kezdem a levegőt magam körül, a szagokat, a halk hangokat, a léptek zaját az ajtó előtt. Utálom ezt a durva vászonnadrágot, amit rám adtak. Utálom, hogy nem viselek zoknit. Le akarok zuhanyozni. Át akarok öltözni.

Golyót akarok repíteni Adam Kent gerincébe.

– Nyomokat! – követelem. Elindulok a fürdőszobám felé, és összerezzenek, amikor a hideg levegő a bőrömhöz ér; még mindig félmeztelen vagyok. Igyekszem megőrizni a nyugalmamat. – Remélem, nem úgy osztotta meg velem ezt az információt, hogy nem áll a rendelkezésünkre semmiféle nyom.

Az agyam gondosan rendszerezett emberi érzések raktára. Szinte látom magam előtt, ahogyan működésbe lép, és elhessegeti a gondolatokat meg a képeket. Elzárom azokat a dolgokat, amelyek nem tesznek jó szolgálatot. Csak arra összpontosítok, amit tennem kell: a túléléshez szükséges alapvető feltételekre, valamint arra a temérdek dologra, amit még el kell intéznem a mai napon.

– Természetesen nem – mondja Delalieu. A hangjából sugárzó félelem finoman belém mar, de elhessegetem. – Igen, uram, úgy véljük, hogy tudjuk, hová mehetett, és nyomós okunk van azt hinni, hogy Kent közlegény meg a lány… és nos, mivel Kishimoto közlegény is megszökött, jó okunk van azt hinni, hogy mindannyian együtt vannak, uram.

Az elmémben elzárt fiókok nyikorogva igyekeznek kinyílni. Emlékek. Elméletek. Suttogások és érzések.

Eltorlaszolom őket egy sziklatömbbel.

– Hát persze. – Megrázom a fejemet. Azonnal megbánom. Lehunyom a szemem a hirtelen támadt szédüléstől. – Ne osszon meg velem olyan információt, amire magamtól is rájöttem! – sikerül kiböknöm. – Valami konkrétumot akarok. Egy biztos nyomot, hadnagy, vagy hagyjon békén, amíg talál egyet.

– Egy autó – mondja Delalieu sietve. – Jelentést kaptunk egy ellopott autóról, uram, és sikerült követnünk egy ismeretlen helyszínre, de aztán eltűnt a térképről. Mintha megszűnt volna létezni, uram.

Felnézek. Minden erőmmel rá figyelek.

– Követtük a nyomokat a radarunkon – folytatja Delalieu, ezúttal jóval nyugodtabban –, ami egy elkülönített, kopár területre vezetett. Átfésültük a terepet, de nem találtunk semmit.

– Ez legalább valami. – Megdörzsölöm a tarkómat, küszködöm a gyengeséggel, ami a csontjaim mélyéig hatol. – Egy óra múlva találkozunk az L szobában.

– De uram! – tiltakozik Delalieu, és a karomra szegezi a szemét. – Segítségre lesz szüksége, amíg a gyógyulási folyamat végbemegy, egy szakavatott ápolóra, aki…

– Elmehet.

Delalieu egy pillanatig tétovázik, majd annyit mond:

– Igen, uram.

KETTŐ

Sikerül megtisztálkodnom anélkül, hogy elveszíteném az eszméletemet.

Csak megmosakodtam egy lavórból, de akkor is jobban érzem magam. Különösen nehezen viselem, ha felborul a napi rutinom; ez az én védekezésem. Rendszeresen zuhanyozom. Napi hatszor étkezem kisebb adagokat. Minden áldott nap két órát szentelek edzésre és fizikai gyakorlatozásra. És gyűlölök mezítláb lenni.

És most azon kapom magam, hogy itt állok meztelenül, éhesen, fáradtan és mezítláb a gardróbszobámban, és ez korántsem mondható ideálisnak.

A gardróbom két külön részre oszlik. Ingek, nyakkendők, nadrágok, zakók és bakancsok. Zoknik, kesztyűk, kendők és kabátok. Mindez színek szerint, a színeken belül pedig különböző árnyalatonként elrendezve. Minden ruhadarabot aprólékosan válogattam, és magamra alakíttattam, hogy tökéletesen illeszkedjen az alakomhoz. Nem vagyok önmagam, amíg teljesen fel nem öltözöm, ez része annak, aki vagyok, és ahogy kezdem a napomat.

És most a leghalványabb fogalmam sincs arról, hogyan kellene felöltöznöm.

Remeg a kezem, amikor a kis, kék üvegcséért nyúlok, amit ma reggel kaptam. Óvatosan a nyelvemre helyezek kettőt a négyzet alakú pirulákból, majd hagyom, hogy feloldódjanak. Nem tudom biztosan, hogy hatnak-e; csak annyit tudok, hogy segítenek újratermelni a vért, amit elveszítettem. Így aztán nekidőlök a falnak, amíg a fejem kitisztul, és úgy érzem, erősebben állok a lábamon.

Ez csak egy hétköznapi feladat. Egyáltalán nem számítottam arra, hogy akadályt jelenthet.

Először a zoknit húzom fel; egyszerű mozdulat, mégis nagyobb erőfeszítést igényel, mint lelőni egy embert. Egy pillanatig eltöprengek azon, hogy vajon az orvosok mit tettek a ruháimmal. A ruhák, mondogatom magamnak, csak a ruhák; csak a ruhákra összpontosítok a napból. Semmi másra. Semmi egyéb részletre.

Bakancs. Zokni. Nadrág. A katonai zakóm a sok gombbal.

A sok gombbal, amit letépett.

Apró emlékeztető, mégis elég, hogy kizökkentsen.

Próbálom elhessegetni, de makacsul ellenáll, és minél inkább igyekszem figyelmen kívül hagyni az emléket, annál erősebb lesz, míg lassan egy szörnyeteggé dagad, amit már nem tudok kordában tartani. Azt sem veszem észre, hogy nekiestem a falnak, amíg meg nem érzem, ahogy a hideg felfelé kúszik a hátamon; zihálni kezdek, és szorosan lehunyom a szemem, hogy elmúljon a hirtelen támadt gyötrelem.

Tudom, hogy megrémült, sőt, halálra rémült, de soha nem gondoltam, hogy ezek az érzések felém irányulnak. Láttam, ahogy fejlődik; ahogy teltek a hetek, egyre kényelmesebben érezte magát. Boldogabban. Nyugodtabban. Megengedtem magamnak, hogy elhiggyem, lát valamiféle jövőt a kettőnk számára; hogy velem akar lenni, csak egyszerűen lehetetlennek látja.

Soha nem gyanítottam, hogy az újonnan szerzett boldogsága Kentnek köszönhető.

Az ép kezemmel végigsimítok az arcomon, és eltakarom a számat. Amiket mondtam neki.

Egy éles lélegzet.

Ahogyan megérintettem.

Megfeszül az állkapcsom.

Ha nem lett volna egyéb, mint testi vonzalom, biztos vagyok benne, hogy nem szenvednék el ilyen elviselhetetlen megaláztatást. De annyival többet akartam a testénél.

Egyszer csak könyörögni kezdek a saját elmémnek, hogy ne gondoljon másra, csak falakra. Falak. Fehér falak. Betontömbök. Üres helyiségek. Nyitott tér.

Addig építem a falakat, amíg repedezni nem kezdenek, aztán ráveszem magam, hogy újabb falakat építsek. Építek és építek, rezzenéstelen maradok, amíg az elmém tiszta lesz, szennyezetlen, nem marad benne semmi, csak egy kis, fehér szoba. Magányos villanykörte lóg a mennyezetről.

Tiszta. Egyszerű. Zavartalan.

Pislogva elhárítom a katasztrófahullámot, amely el akarja sodorni a kis világot, amit felépítettem; nagyot nyelek, hogy leküzdjem a félelmet, amely felfelé kapaszkodik a torkomon. Visszatolom a falakat, több helyet teremtek a szobában, amíg végül levegőhöz jutok. Amíg képes leszek felállni.

Néha azt kívánom, bárcsak egy időre képes lennék kilépni saját magamból. Magam mögött akarom hagyni ezt a megviselt testet, de túl sok a láncom, túl nehezek a súlyok. Ez az élet minden, ami megmaradt belőlem. És tudom, hogy a nap hátralévő részében már nem találkozom magammal a tükörben.

Hirtelen viszolyogni kezdek magamtól. Ki kell jutnom ebből a szobából, amint lehet, különben a gondolataim háborút üzennek nekem. Gyors döntést hozok, és életemben először nem fordítok nagy figyelmet arra, hogy mit veszek fel. Magamra rángatok egy tiszta nadrágot, de az inggel nem törődöm. Az ép karomat belecsúsztatom egy zakó ujjába, a másik oldalon pedig csak ráhúzom a vállamra, elfedi a sérült karomat tartó sínt. Nevetségesen festek ilyen kiszolgáltatott állapotban, de holnap majd keresek erre valami megoldást.

Most ki kell jutnom ebből a szobából.

HÁROM

Delalieu az egyetlen ember, aki nem utál.

Az ideje nagy részében retteg a társaságomban, valamiért mégsem akar megfosztani a pozíciómtól. Érzem, bár nem értem. Valószínűleg ő az egyetlen ebben az épületben, aki örül, hogy nem vagyok halott.

Feltartom a kezem, hogy távol tartsam a katonákat, akik felém rohannak, amikor kinyitom az ajtót. Elmondhatatlan erőfeszítésembe kerül, hogy ne remegjenek az ujjaim, miközben letörlöm a homlokomról a vékony izzadságréteget, de nem engedélyezek magamnak egy pillanatnyi gyengeséget sem. Ezek az emberek nem a testi épségemért aggódnak; egyszerűen csak vetni akarnak egy pillantást a látványosságra, ami belőlem lett. Látni akarják a sebezhetetlenségemen keletkezett repedéseket. De nem akarom, hogy ezen tűnődjenek.

Az én munkám az, hogy vezessek.

Meglőttek, de a sérülésem nem végzetes. Vannak dolgok, amiket el kell intézni; és én elintézem őket.

Ez a sérülés hamarosan feledésbe merül majd.

Hamarosan senki sem ejti majd ki az ő nevét.

Ökölbe szorítom és elernyesztem az ujjaimat, miközben az L szoba felé tartok. Eddig még soha nem ismertem fel, milyen hosszúak ezek a folyosók, és hány katona sorakozik a falak mentén. Nincs menekvés a kíváncsi tekintetük és a csalódottságuk elől, hogy nem haltam meg. Még csak rájuk se kell néznem ahhoz, hogy tudjam, mi jár a fejükben. De a tudat, hogy így éreznek, csak még eltökéltebbé tesz, hogy nagyon hosszú életet éljek. Senkinek nem adom meg azt az elégtételt, hogy meghalok.

– Nem!

Legyintek, negyedszer utasítom vissza a teát meg a kávét.

– Nem iszom koffeint, Delalieu. Miért ragaszkodik mindig ahhoz, hogy felszolgálják az étkezéseimhez?

– Felteszem, mindig reménykedem, hátha meggondolja magát, uram.

Felnézek. Delalieu mosolyog azzal a furcsa, tétova mosolyával. Nem vagyok teljesen biztos benne, de azt hiszem, viccelt.

– Miért? – Veszek magamnak egy szelet kenyeret. – Tökéletesen képes vagyok nyitva tartani a szememet. Csak egy idióta hagyatkozna egy babszem vagy valami levél energiájára, hogy ébren tudjon maradni napközben.

Delalieu már nem mosolyog.

– Igen – nyugtázza. – Bizonyára, uram. – Lenéz az ételére. Látom, ahogy eltolja magától a kávéscsészét.

Visszadobom a kenyeret a tányéromra.

– Az én véleményemnek – szólok ezúttal csendesebben – nem szabadna ilyen könnyedén befolyásolnia a magáét. Álljon ki a saját meggyőződése mellett! Fogalmazzon meg tiszta és logikus érveket! Akkor is, ha én nem értek egyet velük.

– Így lesz, uram – suttogja. Néhány pillanatig nem szól semmit. De aztán látom, hogy újra a kávéscsészéjéért nyúl.

Delalieu.

Azt hiszem, ő az egyetlen, akivel beszélgetni szoktam.

Eredetileg az apám nevezte ki ebbe a szektorba, és azt a parancsot kapta, hogy maradjon is itt, amíg csak tud. És bár valószínűleg úgy negyvenöt évvel lehet idősebb nálam, ragaszkodik hozzá, hogy közvetlenül alattam szolgáljon. Gyerekkorom óta ismerem Delalieu arcát; régen láttam a házunkban, ott ült a számtalan találkozón, amelyre sor került, mielőtt a Regeneráció átvette volna a hatalmat.

A mi házunkban folyton volt valami találkozó.

Apám mindig tervezett valamit, vitákon és elsuttogott beszélgetéseken elnökölt, amelyeken soha nem vehettem részt. Most azok az emberek irányítják a világot, akik részt vettek azokon a találkozókon, ezért amikor ránézek Delalieu-ra, önkéntelenül eltűnődöm azon, miért nem akart soha többet. Hiszen a kezdet kezdetétől része ennek a rendszernek, de valahogy úgy tűnik, mintha meg lenne elégedve azzal, hogy csendesen meghúzza magát, ahogyan most. Úgy döntött, hogy alárendelt marad, akkor is, amikor lehetőséget adok neki, hogy kiálljon maga mellett; visszautasítja az előléptetést, akkor is, ha magasabb fizetést ajánlok. És bár nagyra értékelem a lojalitását, kissé nyugtalanít az odaadása. Úgy tűnik, nem vágyik többre, mint amije van.

Nem kellene megbíznom benne.

Mégis megbízom.

De lassan az életemet is odaadnám egy barátságos beszélgetésért. A katonáimmal hűvös távolságot kell tartanom, és nemcsak azért, mert legszívesebben mindannyian holtan látnának, hanem azért is, mert a vezetőjükként felelős vagyok azért, hogy elfogulatlan döntéseket hozzak. Magányos életre ítéltem magam, amelyben nincsenek társaim, és csak a saját elmémmel kell megbirkóznom. Gondosan ügyeltem rá, hogy kialakítsam a rettegett vezető képét, és sikerült is; senki sem kérdőjelezi meg a tekintélyemet, vagy fogalmaz meg ellentétes véleményt. Senki nem beszél hozzám másként, mint a 45-ös szektor főparancsnokaként. Soha nem tapasztaltam meg, mi az a barátság. Gyerekkoromban és most sem.

Kivéve…

Egy hónappal ezelőtt találkoztam a szabály alóli kivétellel. Volt egyetlen ember, aki egyenesen belenézett a szemembe. Ugyanaz az ember, aki nem válogatta meg a szavait, amikor velem beszélt; valaki, aki nem félt kimutatni a haragját és valódi, nyers érzelmeket mutatni a jelenlétemben; az egyetlen, akinek volt mersze kihívni, felemelni a hangját…

Szorosan lehunyom a szememet, úgy érzem, a mai napon vagy tizedjére. Ellazítom az ujjaimat a villa körül, és az asztalra hajítom. A karom újra lüktetni kezd, és a zsebembe rejtett gyógyszerért nyúlok.

– Huszonnégy órán belül nem szabadna bevennie nyolcnál többet, uram.

Kinyitom az üvegcsét, és bedobok hármat a számba. Tényleg nagyon örülnék, ha a kezem abbahagyná a remegést. Túl feszesnek érzem az izmaimat. Mintha egészen az elvékonyodásig nyúlnának.

Nem várom meg, hogy feloldódjon a gyógyszer. Lenyelem, és csikorgatom a fogamat a keserűségétől. Van valami az undorító, fémes ízben, ami segít összpontosítani.

– Meséljen nekem Kentről!

Delalieu felborítja a kávéscsészéjét.

A konyhai személyzet elhagyta a helyiséget a kérésemre; így Delalieu-nak nincs segítsége, miközben tétován igyekszik feltakarítani a rendetlenséget. Hátradőlök a széken, és a falra meredek a háta mögött, összeszámolom magamban, hány percet vesztegettem ma el.

– Hagyja a kávét!

– Én… Igen, persze, ne haragudjon, uram, én…

– Elég!

Delalieu elejti a csöpögő szalvétákat. A keze megdermed a levegőben, a tányér fölött.

– Beszéljen!

Figyelem, ahogy megmozdul a torka, miközben nyel egyet, majd bizonytalanul megszólal:

– Nem tudjuk, uram – suttogja. – Azt az épületet elméletileg lehetetlen lett volna megtalálni, a bejutásról nem is beszélve. El volt reteszelve, és kinyithatatlanra marta a rozsda. De amikor megtaláltuk… Amikor megtaláltuk, az ajtó tönkre volt téve. És nem tudjuk biztosan, hogy lehettek képesek ilyesmire.

Felülök a széken.

– Hogy érti azt, hogy „tönkre volt téve”?

Delalieu megrázza a fejét.

– Ez… Nagyon különös, uram. Az ajtót… szétmarcangolták. Mintha valamiféle állat hatolt volna be rajta a karma segítségével. Csak egy tátongó, repedezett szélű lyukat találtunk az ajtókeret közepén.

Felállok, de túl gyorsan, így megragadom az asztalt, hogy megőrizzem az egyensúlyomat. Elakad a lélegzetem a puszta gondolattól is, a lehetőségétől annak, ami történhetett. És nem tehetek mást, megengedem magamnak a fájdalmas gyönyört, hogy még egyszer felidézzem a nevét, mert tudom, hogy csak ő lehetett. Bizonyára véghez vitt valami kivételes dolgot, és még csak ott sem voltam, hogy a szemtanúja lehessek.

– Kérjen egy autót! – közlöm Delalieu-val. – Pontosan tíz perc múlva találkozunk a Gyülekezőtéren.

– Uram?

De már kint is vagyok az ajtón.

NÉGY

Karommal széthasították az ajtót. A kellős közepén. Mintha egy állat tette volna. Delalieu igazat mondott.

Egy mit sem gyanító szemlélő számára ez lenne az egyetlen magyarázat, de még akkor sem lenne semmi értelme. Hiszen egyetlen élő állat sem lenne képes karommal széttépni ezt a több centiméter vastag, edzett acéllemezt anélkül, hogy leszakítaná a saját végtagjait.

És ő nem egy állat.

Ő egy gyengéd, halálos teremtmény. Kedves, félénk és rémisztő. Szabadjára van engedve, és fogalma sincs, mi mindenre képes. És bár gyűlöl engem, nem tehetek róla, egyszerűen lenyűgöz a lénye. Megigéz a színlelt ártatlansága, sőt, az ereje, amit ilyen akaratlanul gyakorol. Úgy szeretnék részese lenni a világának! Tudni akarom, milyen lehet az elméjében lenni, érezni, amit érez. Olyan, mintha borzalmas súlyokat cipelne.

És most odakint van, rászabadítva a társadalomra.

Milyen gyönyörű katasztrófa!

Végighúzom az ujjaimat a lyuk repedezett szélén, ügyelek rá, nehogy megvágja a kezemet. Nincs benne terv, semmiféle megfontolás. Csak a gyötrelmes buzgalom, amely olyan nyilvánvalóan megmutatkozik ennek az ajtónak a rejtélyes elpusztításában. Önkéntelenül eltűnődöm azon, vajon amikor ezt tette, tudta-e egyáltalán, hogy mi történik, vagy számára is éppen olyan váratlan volt, mint az, amikor áttört azon a betonfalon, hogy eljusson hozzám.

Mosolyoghatnékom támad, de erőt veszek magamon. Azon gondolkodom, vajon ő hogy emlékszik arra a napra. Minden katona, akivel együtt dolgoztam, egy szimulációra indult, és pontosan tudták, mi fog történni, de ezeket a részleteket előle szándékosan eltitkoltam. Úgy véltem, hogy az élménynek a lehető legerőteljesebbnek kell lennie; azt reméltem, hogy az elhallgatott, valósághű elemek hitelessé teszik az eseményt. De legfőképpen azt akartam, hogy lehetősége nyíljon felfedezni a valódi természetét – biztonságos helyen gyakorolni az erejét –, és tekintettel a múltjára, tudtam, hogy egy gyerek tökéletes kiváltó inger lesz. De álmomban sem számítottam ilyen forradalmi eredményekre. A teljesítménye messze túlszárnyalta a reményeimet. És bár utána szerettem volna megbeszélni vele az eredményeket, mire rátaláltam, már a szökést tervezgette.

Elhalványul a mosolyom.

– Szeretne bemenni, uram? – Delalieu hangja visszazökkent a jelenbe. – Nem sok látnivaló van odabent, de érdemes megjegyezni, hogy a lyuk éppen akkora, hogy egy ember könnyedén átmászhasson rajta. Meglehetősen nyilvánvaló, hogy mi volt a szándék, uram.

Zavartan bólintok. A szemem óvatosan végigpásztázza a lyuk kiterjedését; megpróbálom elképzelni, milyen lehetett a számára itt lenni, megpróbálni behatolni. Úgy szeretném, ha beszélhetnék vele mindenről, ami történt.

A szívem hirtelen összerándul.

Újabb emlékeztető, hogy többé nincs velem. Már nem lakik a bázison.

Az én hibám, hogy elment. Megengedtem magamnak, hogy elhiggyem, végre jól alakul a sorsa, és ez hatással volt az ítélőképességemre. Nagyobb figyelmet kellett volna szentelnem a részleteknek. A katonáimnak. Megfeledkeztem a tervemről, a végső célról; az okról, amiért idehoztam a bázisra. Ostoba voltam. És hanyag.

De az igazság az, hogy nem tudtam odafigyelni.

Miatta.

Amikor megérkezett, makacs és gyerekes volt, de ahogy teltek a hetek, úgy tűnt, hogy lecsillapodik; mintha már nem lett volna olyan nyugtalan a társaságomban, valahogy nem félt annyira. Folyamatosan emlékeztetnem kell magam, hogy a fejlődésének semmi köze nem volt hozzám.

Kenthez volt köze.

Ez egy olyan árulás, amely valahogy elképzelhetetlennek tűnik. Hogy elhagyott engem egy olyan gépies, érzéketlen idiótáért, mint Kent. Annak a fickónak a gondolatai olyan üresek és sekélyesek; mintha egy kislámpával beszélgetne az ember. Egyszerűen nem értem, mit nyújthatott neki, mit láthatott benne azon kívül, hogy eszköz volt számára a szökéshez.

Úgy tűnik, még mindig nem fogta fel, hogy nincs jövője a hétköznapi emberek világában. Nem tartozik olyanok közé, akik soha nem érthetik meg. És vissza kell őt szereznem.

Csak akkor jövök rá, hogy az utolsó szavakat hangosan is kimondtam, amikor Delalieu beszélni kezd.

– A csapataink a szektor minden részében keresik – magyarázza. – És riadóztattuk a szomszédos szektorokat is, arra az esetre, ha a csapatuk átlépné a ha…

– Micsoda? – Odafordulok hozzá, a hangom csendes, fenyegető morajlás. – Mit mondott?

Delalieu arca egy csapásra beteges, fehér árnyalatot ölt.

– Mindössze egyetlen éjszaka voltam öntudatlan! És maga máris figyelmeztette a többi szektort erre a katasztrófára…

– Úgy gondoltam, meg akarja találni őket, uram, és úgy véltem, ha máshol próbálnak menedéket találni…

Veszek egy mély lélegzetet, megpróbálom összeszedni magam.

– Sajnálom, uram, azt hittem, ez lesz a legbiztonságosabb…

– A lány két katonámmal van, hadnagy. Egyikük sem olyan ostoba, hogy egy másik szektorba vezesse. Nincs sem engedélyük, sem eszközük arra, hogy megszerezzék a szükséges engedélyeket ahhoz, hogy átléphessék a szektor határát.

– De…

– Mindössze egy napja tűntek el. Súlyosan megsérültek, és segítségre van szükségük. Gyalogosan, valamint egy lopott járművel közlekednek, ami könnyedén követhető. Mégis milyen messzire juthattak? – kérdezem, és a hangom elárulja az ingerültségemet.

Delalieu nem szól semmit.

– Maga nemzeti riadókészültséget rendelt el. Több szektort értesített, ami azt jelenti, hogy mostanra az egész ország tud róla. Ami azt jelenti, hogy a fővárosban is értesültek a történtekről. Ami mit jelent? – Ökölbe szorul az ép kezem. – Mit gondol, ez mit jelenthet, hadnagy?

Egy pillanatig úgy tűnik, hogy Delalieu nem tud megszólalni.

Aztán…

– Uram! – hebegi. – Kérem, bocsásson meg!

ÖT

Delalieu követ az ajtóhoz.

– Hívja a csapatokat a Gyülekezőtérre holnap tíz óra nulla nullára! – közlöm vele búcsúzóul. – Bejelentenivalóm van a közelmúltban történtekről és arról, ami ezután következik.

– Igen, uram – feleli Delalieu. A földre szegezi a szemét. Egyszer sem nézett rám, amióta elhagytuk a raktárépületet.

De most más dolgok miatt kell aggódnom.

Delalieu ostobaságát leszámítva megszámlálhatatlan dolog van, amivel kapcsolatban azon nyomban intézkednem kell. Nem engedhetek meg magamnak több nehézséget, és nem hagyhatom, hogy bármi elterelje a figyelmemet. Főként ő nem. Vagy Delalieu. Senki. Koncentrálnom kell.

A lehető legrosszabbkor sérültem meg.

A helyzetünkről az egész ország tudomást szerzett. A civilek és a szomszédos szektorok értesültek a jelentéktelen, kis lázadásunkról, és még csírájában el kell fojtanunk a szóbeszédeket. Valahogy vissza kell vonnom a riadót, amit Delalieu elrendelt, és ezzel együtt elnyomni a lázadás leghalványabb reményét a civilek körében. Alig várják, hogy ellenállhassanak, és a gyengeség legkisebb jele is lángra gyújthatja a lelkesedésüket. Már így is túl sokan haltak meg, és úgy tűnik, még mindig nem értették meg, hogy a Regenerációval való szembeszállás csak újabb pusztításhoz vezet. A civileket le kell csendesíteni.

Nem akarok háborút a szektoromban.

Most minden eddiginél nagyobb szükség van arra, hogy összeszedett legyek, és a kötelességeimre összpontosítsak. De az elmém szétszórt, a testem kimerült és sérült. Egész nap egy hajszál választott el az összeomlástól, és nem tudom, mit tegyek. Fogalmam sincs, hogy hozzam helyre. Ez a gyengeség idegen tőlem.

Egy lánynak két nap alatt sikerült megnyomorítania.

Még többet szedtem be ezekből az undorító tablettákból, mégis gyengébbnek érzem magam, mint reggel. Azt hittem, képes leszek figyelmen kívül hagyni a fájdalmat és a kellemetlenséget, ami egy sérült vállal jár, de a gyötrelem nem hajlandó megszűnni. Most teljes egészében rá vagyok szorulva bármire, ami átsegít az előttem álló, borzalmas heteken. Gyógyszerekre, orvosokra, ágyban töltött órákra.

És mindez egyetlen csókért.

A tudat szinte elviselhetetlen.

– A nap hátralévő részét az irodámban töltöm – közlöm Delalieu-val. – Minden étkezést a szobámban fogyasztok el, és ne zavarjanak, ha nincsenek új fejlemények!

– Igen, uram.

– Ez minden, hadnagy.

– Igen, uram.

Fel sem fogom, milyen rosszul érzem magam, amíg be nem csukom magam mögött a szobám ajtaját. Odabotorkálok az ágyhoz, és megragadom a keretet, nehogy elessek. Megint izzadok, és úgy döntök, hogy megszabadulok a plusz kabáttól, amit a kis kirándulásunk miatt vettem fel. Lerángatom a zakót, amit reggel hanyagul átvetettem a sérült vállamon, és leroskadok az ágyra. Hirtelen vacogni kezdek. Az ép kezem remeg, miközben az orvosi hívógombhoz nyúlok.

Le kell cserélni a kötést a vállamon. Ennem kell valami tartalmas ételt. És ami mindennél fontosabb, szükségem van egy igazi zuhanyzásra, ami összességében teljesen lehetetlennek tűnik.

Valaki fölöttem áll.

Hevesen pislogok, de csak a körvonalakat tudom kivenni. Megjelenik egy arc, majd eltűnik a látóteremből, míg végül feladom. Lecsukódik a szemem. Lüktet a fejem. Fájdalom hasít a csontjaimba, felkúszik a nyakamon; vörös, sárga és kék foltok mosódnak össze a szemhéjam mögött. Csak foszlányokat hallok a körülöttem zajló beszélgetésből.

…úgy tűnik, belázasodott…

…talán elkábították…

…mégis mennyit vett be…?

Rájövök, hogy meg fognak ölni. Ez a tökéletes alkalom. Gyenge vagyok, harcképtelen, és valaki végül eljött, hogy végezzen velem. Ennyi. Az én nagy pillanatom. Végül elérkezett. És valahogy nem tudom elfogadni.

Meglendítem a karomat a hangok irányába; állatias hang tör elő a torkomból. Valami kemény dolog az öklömhöz verődik, majd csörömpölve a földre hull. Kezek ragadják meg a jobb karomat, leszorítják az ágyra. Valami a bokám és a csuklóm köré kulcsolódik. Kapálózom a bilincsek ellen, elkeseredetten rugdosom a levegőt. A sötétség elfoglalja a szememet, a fülemet, a torkomat. Nem kapok levegőt, nem hallok és nem látok tisztán, és a fojtogató pillanat olyan rémisztő, hogy szinte biztos vagyok benne, hogy elment az eszem.

Valami hűvös és éles szúródik a karomba.

Csak egy szempillantásnyi időm van felfogni a fájdalmat, mielőtt teljesen eláraszt.

HAT

– Juliette! – suttogom. – Mit keresel te itt?

Még csak félig öltöztem fel, reggeli készülődésben vagyok, és túl korai lenne látogatókat fogadni. Ez a néhány óra napfelkelte előtt az egyedüli alkalom, amikor békében lehetek, és senkinek nem kellene itt lennie. Lehetetlennek tűnik, hogy sikerült bejutnia a magánlakosztályomba.

Valakinek meg kellett volna állítania.

Mégis itt áll az ajtómban, és engem bámul. Olyan sokszor láttam már, de ez most más – fizikai fájdalmat okoz ránéznem. Valahogy mégis vonzódom hozzá, a közelében akarok lenni.

– Sajnálom! – szabadkozik, a kezét tördeli, és elkapja a tekintetét. – Úgy sajnálom!

Ekkor észreveszem, mit visel.

Egy szűk ujjú, sötétzöld ruhát; rugalmas pamutból készült, egyszerű szabású, amely lazán követi a lágy hajlatait. Kiemeli a zöldes pöttyöket a szemében, amire nem is gondoltam. Pedig egyike a sok ruhának, amit én adtam neki. Arra gondoltam, talán élvezni fogja, ha kap valami szépet azok után, hogy olyan sokáig volt ketrecbe zárva, mint egy állat. És nem egészen tudom megmagyarázni, miért, de furcsamód büszkeséggel tölt el, hogy olyasvalamit látok rajta, amit én magam választottam ki.

– Sajnálom! – mondja harmadszor is.

Ismét megütközöm azon, milyen lehetetlen, hogy itt van. A hálószobámban. Engem néz, én pedig félmeztelenül állok előtte. A haja olyan hosszú, hogy a háta közepéig ér; ökölbe kell szorítanom a kezem a hirtelen támadt késztetéstől, hogy végigsimítsak rajta. Olyan gyönyörű!

Nem értem, miért kér bocsánatot.

Becsapja az ajtót maga mögött. Odajön hozzám. A szívem hevesen dobog, és ez egyáltalán nem tűnik természetesnek. Én nem szoktam így reagálni. Nem veszítem el az irányítást. Mindennap látom őt, és eddig sikerült megőriznem a méltóság látszatát, de most valami megbillent; és ez nem helyes.

Megérinti a karomat.

Végigsimít a vállamon, és az érintésétől legszívesebben felsikoltanék. A fájdalom gyötrelmes, de nem tudok beszélni; mozdulatlanná dermedtem.

Meg akarom mondani neki, hogy hagyja abba, hogy menjen el, de a lelkem egyes részei harcban állnak egymással. Boldog vagyok, hogy ilyen közel van hozzám, akkor is, ha fáj, ha ennek nincs semmi értelme. De úgy tűnik, nem tudom felé kinyújtani a kezemet, nem tudom a karjaimba vonni, ahogyan mindig is akartam.

Rám néz.

Az arcomat fürkészi azzal a különös, zöldeskék szemével, és hirtelen elönt a bűntudat, de nem értem, miért. Van valami abban, ahogy rám néz, amitől mindig jelentéktelennek érzem magam, mintha ő lenne az egyetlen, aki felismeri, milyen üres vagyok idebent. Megtalálta a repedéseket a páncélon, amelyet minden áldott nap magamra öltök, és ez megbénít.

Ez a lány pontosan tudja, hogyan zúzzon szét.

A kulcscsontomra fekteti a tenyerét.

És aztán megragadja a vállamat, a bőrömbe mélyeszti az ujjait, mintha megpróbálná leszakítani a karomat. Elvakít a fájdalom, és ezúttal valóban felsikoltok. Térdre roskadok előtte, ő pedig hátratekeri a karomat, amíg zihálni kezdek az erőfeszítéstől, hogy megőrizzem a nyugalmamat, harcolok, hogy ne adjam meg magam a fájdalomnak.

– Juliette! – hebegem. – Kérlek…

A szabad kezével beletúr a hajamba, és hátrarántja a fejemet, hogy belenézzek a szemébe. Aztán lehajol a fülemhez, az ajka majdnem hozzáér az arcomhoz.

– Szeretsz? – suttogja.

– Mi? – lehelem. – Mit keresel te…

– Még mindig szeretsz? – kérdezi újra, az ujjai az arcomat tapogatják, végigsimítanak az állkapcsomon.

– Igen – felelem. – Még mindig…

Elmosolyodik.

Olyan édes, ártatlan mosoly, hogy a szó szoros értelmében sokkot kapok, amikor a szorítás erősödik a karomon. Hátrarántja a karomat, amíg végül már biztos vagyok benne, hogy kiugrik a helyéről. Foltok úsznak a szemem előtt, amikor azt mondja:

– Most már mindjárt vége.

– Minek? – kérdezem eszelősen, próbálok körülnézni. – Minek van majdnem vége?

– Még egy kis idő, és elmegyek.

– Ne, ne… Ne menj el! Hova mész?

– Minden rendben lesz – nyugtat meg. – Megígérem.

– Ne! – zihálok. – Ne…

Ekkor előrelök, és olyan hirtelen riadok fel, hogy nem kapok levegőt.

Hevesen pislogni kezdek, és rájövök, hogy az éjszaka kellős közepén ébredtem fel. Teljes sötétség köszönt rám a szoba sarkaiból. A mellkasom emelkedik és süllyed, a karom be van kötve és lüktet, és rájövök, hogy a fájdalomcsillapítónak elmúlt a hatása. Egy kis kapcsoló lapul a tenyeremben; megnyomom a gombot egy újabb adagért.