Keresztury Tibor

Reményfutam

– keleti kilátások –

részlet

A könyv megjelenését
a Péter Horváth Stifttung támogatta.

Első kiadás:
Magyar Narancs Könyvek,
Budapest, 2000

© Keresztury Tibor, 2022

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
A borító Szilágyi Lenke fotójának felhasználásval készült
A kötetet Pintér József tervezte
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3698 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Esterházy Péter
SZŰNJ

Előre jelzem fenyegetőleg: roppant lelkes vagyok (roppant, lelkes). Ki-be mászkálok a szobámból/ba, s hol hű arámnak,* hol a gipszelt lábú s így menekülésre képtelen gyermeknek, hol a tiszta arcú, ám éppen tevékenykedő fűtésszerelőknek kántálok általam zseniálisnak tartott fragmenteket – mérsékelt sikerrel, igaz, azt hitték, én írtam, mert azt, mint rendesen, elmulasztottam mondani, hogy nem én írtam. Arányosodj, szóltak rám.

Arányosodva is lelkes maradok. Tüneményesen finom kis könyv ez. Miközben durva és nagy, de mindenképp erős.

Nem a pannon lanka, ahonnét Keresztury ír, de nem is a Petőfi énekelte Alföld. Bár lehet, hogy Petőfi is ismerte így azt a „tájjellegű tájat”, amely KT helye, ahol van, de ha biztosra akarunk menni, akkor Vörösmartyra kell gondolnunk. Vagyis – nyilván – belső tájról van szó.

Persze Debrecen (Miskolc) nélkül Keresztury elképzelhetetlen. Amiként e könyv után D. (M.) is elképzelhetetlen K. nélkül. Úgy odatartozik, ahogy a Nyilas Misi.

Amivel a műfajról is majdnem állítottam valamit. Azt, hogy ez próza. Hogy mi a szépirodalom, azt természetszerűleg nem tudom. Ez az. De K. szerkesztő úr, kritikus, irodalmár, akinek eddig tudtuk, nem az eldugdosott irodalmi ambícióinak adott utat – nincs itt kompenzálás semmi: a van van. Egy hang nagyon el van kapva. Szemérem és kitárulkozás, személyesség és – mi is a másik? Van nyelv és személyiség, és van nézőpont.

És kemény, kíméletlen humor – hulljon a férgese, ha mi magunk vagyunk is az! Vereség és méltóság, brutalitás és törékenység, buldózer és nádszál: Keresztury.

Noha látszik, ahogy szerző beletalál, beletanul, beletanítja magát a saját műfajába, a kötet egységes, ez nem alkalmi írások gyűjteménye. Ez könyv. Megyek benn előre, érdeklődve és vágyakozva, izgatottan. Mi lesz vele?, kérdem, ahogy szoktuk, olvasók. Mi lesz evvel a szerencsétlen Miskinnel?, például. Nem mintha stb.

Hol élünk?, ez a könyv alapdallama. Móricz Zsigmond hogy örülne, ha látná ezt! Látná, nem hiába élt. Vagy hiába, de élt, ezt látná. „Örülj...!”

Imázsa is van egy országnak, de főként arca. Erről az arcról beszél a Reményfutam. (Rossz belegondolni, mit kapott volna az imázs szóért a hivatásos nemzetféltőktől egy szoclib kormányzat. Nyelvében hal a nemzet, minimum. Hátha még a Magyarok Világizéjétól is elcapcarázták volna a pénzet, az már tiszta honvesztés lett volna, puccs és pufajka.)

„Nem megtartó, de megszokható hely ez – ha az első rémület lefut az agyakon.”

„Professzor úr, nézzen ide, én hátrányos helyzetű vagyok”, hangzik a kötet nyitódarabjában, főmondat. KT sokat tud erről a helyzetről, és sokat tud mondani róla. Nagy, magyar hagyomány ez, valódi szenvedés és nyafogás közt, máig élő. Van hátrányos helyzet.

Látjuk, elbeszélő énen is sok a teher. Mely alatt állítólag nő a pálma. (Vajon a pálmát kérdezték-e?) Erről a nehézről is beszámol. Ahogy balanszíroz az érzelmeivel, az érzelmességével, lavíroz a majdnem-jók közt, a csalás-öncsalás-őszinteség szigetén.

KT őszinte. Ritka erény. Ritka az a könyv, ahol ez tisztán erény.

Követhetjük a nehéz estéket és a még nehezebb reggeleket, meg ami köztük van, a zákányos éjszakák és nappalok; ne kerteljünk, érzékletes, színesen pontos depresszióleírásokat kapunk. Azok a rémült jel-keresések (jó Lajosom atlétában, Dantéval: jó jel), az aprólékos küzdelem az általános és konkrét káosszal. Látszik, olvasta Hajnóczyt (itta a szavait). A napnak: múlnia kell.

A magyar élet (kultúra) mindennapjai: „a bunkóság, ahogy átcsap minőségbe, átmenetileg legalább”. A bárdolatlan indulatok, az indulatos kiszolgáltatottság, a kint a farsang, bent a kuss. Hogy mikor lesz sok hirtelen. „Sertésbél! Zsírvásár! Gombbehúzás itt!, édes jó Istenem, hol élek, hol vagyunk.”

Idemásolnék egy-két mondatot. Rögtön egy nagyot: „A test ellazul akkor, az értelem kihagy, s pénteken négykor súlyos tévedésből boldog a paraszt!”

„Ki vannak a nők is kenve rendesen, mégis mindük láthatóan tájjellegű.” Valóban, kikenve rendesen, mégis mindőnk láthatóan tájjellegű.

„Mint apám az utolsó évében, hallgattam óránként a híreket.” Két évvel ezelőtt, most már nem, megvettem volna ezt a mondatot („bárhányért, szerkesztő úr, bárhányért”). És ki nem dúdolhatná együtt a költővel: „De mire eljutottam volna addig, hogy akkor most van remény, elnyelte az autót a böszörményi alkonyat.”

Múlik a könyvben az idő, nő neki (kinek?) egy daganatszerű tályog, izgulok érte, mi lesz, nehogy má itt a 48. oldalon annyi…

Olykor meg hangosan felröhögök. Pedig vidámnak nem vidám. Humoros, szomorú könyv.

„Nagy öröm fog érni: akkor majd kenyeret eszek.” Jellemzi az írást és a szerzőt, hogy tudhatni (hihetni): rendes, valódi öröm ez.

„A nemi vágy kései hajnala” vagy „a konfliktusok kimeríthetetlen, mégis egy rugóra járó tárháza”: szép.

„Ülni kell csak, inni meg pihenni, foggal vagy anélkül, mindegy teljesen, mert aki itt próbálkozik, úgyis elbukik”, mondja valaki. „Megértéssel hallgatom ilyenkor, s vállát veregetve a Fidesszel vigasztalom.” – És ki tenne másképp, ki?!

Egy irigyelt mondat: „Eltűnt a tekintély, a szakmai önérzet, továbbá a peronos villamos, a pezsgőpor, a Látóhatár, az MZ-motor, a mackónadrág, Tamási Eszter és a bableves.” – Yes. Ennyi, ez.

Óvodába menni (igyekszeni, iszkolni): „ballagunk, mikéntha vesztőhely felé”. Ezt a mondatot kerestem évekig. Úgy érzem magam, mint annak idején a Kertész-írással: utólag így megtudom, mi történt volt akkor velem: Keresztury nekem az a más, amely nagyon könnyen szerethető.

Azt az interjút Tolnai Ottóval én is hallottam, már többször nem írtam meg, pedig akartam. Akkor ez most mégis megvan. (Csak Vizi Jani nincs benne, de most beleteszem, mert neki benne kell lennie, mert az ő temetésére menet hallgattam Tolnait. A Vizi Jani balszélsőt játszott a Csillaghegyben, és itt a környéken minden kertkaput ő csinált. Rendes ember volt, csak hadarva beszélt, és a határidőket se nagyon tartotta be, túlvállalta magát, mert nem tudott nemet mondani. Petikémbazmeg, ezt ő tudta a világon a leggyorsabban mondani, ha volna ebből világbajnokság, ő lett volna a világbajnok.)

Kis kultúrszínesek, adalékok a mi a magyar? és mi a fasz van? kérdéskörökhöz. A könyvet kötelező olvasmánynak tenném, nemcsak honismeret órára, hanem főleg politikusoknak. Hogy lássák, hol is vagyunk, vannak, kinek beszélnek. – Most jó, most ne mozogj, most próbálj átadni (röhögés és sírás nélkül!) egy millenniumi faluzászlót.

Hogy mennyire nem erről a világról szól a politika, hogy mennyire nevetségesek és felháborítóak a pártok ebben a tükörben! Mennyire mindegy tud lenni, hogy Antall, Horn vagy Orbán. Hogy kicsoda? A szeme nem rebbent a szövegnek a legutóbbi kormányváltáskor. Mert nem érintette.

Egyedülállók a futballról szóló részek. Belülről, drukkerként (szépészeti, erkölcstani és életvezetési szempontokat érvényesítve) úgy mutatja be ezt az egész izgalmasan rémes, tahó és valóságos izét, hogy közben mégis rálát. (Amely rálátás teljességgel hiányzik mondjuk Darvasi vagy az e sorok írójának futballművészetéből.)

Azután a Miskolc-blues sorozat! És ott az az udvar, amely olyan és minden ízében, okaiban és következményeiben más, mint ama Márai-ház és udvar az Egy polgár vallomásaiban. Hogy mi a nem-polgár, arról itt sokat megtudunk.

Miért, miért nem, egy kicsit még az apavonalról. Az apaföladat klasszikus meghatározása eztán így szól: „Mi gyorsabb, a szél, a szélvész, a Ferrari, a villám, a hurrikán, a Dombi vagy a gondolat?” Aki ezt időben, hihetően meg tudja válaszolni, az. Biztos, hogy jó apa. A Dombi vagy a gondolat? Istenem, segíts.

Apaepigon, aki vagyunk. Magam elé képzelem a sok kis három pulyát, az elbeszélő én gyerekeit, ahogy majd olvassák a könyvét, és büszkék az apjukra. Apára büszkének lehetni: jó. Örüljetek, fűzfa. És mondjátok csöndesen szerencsétlen apátoknak: „Szűnj, fájdalom, szív: nyugodj!”

(Esterházy Péter: A szabadság nehéz mámora – Válogatott esszék, cikkek 1996–2003, Magvető, Budapest, 2003.)

* Egyszerűen képtelen vagyok megjegyezni, hogy az ara nem feleség.

„…kíváncsi vagyok: mi lesz. Tudom én: nem lesz semmi. De hátha. Vagyis nem is hátha: hanem hogyan nem lesz semmi. Hogyan jön ki, lesz kijőve ebből a játszmából? Hogyne, hogyne, vereségben, ám hogyan, milyen vereségben?”

(Esterházy Péter: Györe Balázs győzelme)

Erika fölturbózása

Itt van az ősz, munkás évszak, fogjunk hát bele: kétheti üzemmód, nem túl lelkesen. Megkopott ember hozzá illő tájban – a kilátások nem túl biztatók. „Ambícióm annyi se, mint a síri holtnak”, az önbizalmam evvel azonos; szeretet van, megint a zsarnok szeretet, ami addig csökkenti a nemet mondás karcos hangerejét, míg végül a válasz már igennek is hallható, ha valaki nagyon odafigyel. Meg még mi van. Erről szól majd a dal, a varjúdal, pontosítok gyorsan egy ideillő ős-P. Mobil-címmel, hogy jókedvem mellett rögtön az elején kiváló neveltetésem is világos legyen.

Papírt fűzök be, felturbózom az Erikát, patológus apámtól örököltem optimista alaptermészetemmel együtt. Csöppet zajos, de megbízható, semmi perc alatt a sztrádára röpít, információs, szuper. Ó, ó, én Macintoshom, ó (mindig beragad az ó), nyugodtan légy, ne csöngessél, váltom a sort! Olvashatnak általad Szikszótól Sárbogárdig, belegondolni is szédület. Megtudhatja ekképp a nép, hogy sorsom nehéznek, hányatottnak mondható, miáltal tudása gyarapszik, csökken az információhiány. Ért ez-az az elmúlt időkben, megrogytam rendesen, a napra visszamásznom – például itt vidámkodnom – eléggé nehéz, megterhelő. Mindezen túl hajnalonta, bamba fejjel, éhgyomorra, ilyenekre kell rendszeresen megfelelnem: mi a gyorsabb, apa? A szél, a szélvész, a Ferrari, a villám, a hurrikán, a Dombi vagy a gondolat? Emberpróbáló feladat a lassan oszló szürkületben, volna ok panaszra tehát. Ha ettől most magamat meg is türtőztetem, a debreceni egyetem hajdani docensének szívből jövő mondatát minimumnak föltétlenül vállalhatom a sajátomként.

Fiatal tanárként protekciót ment eszközölni szakmája vezető tekintélyéhez Budapestre, de a megadott címet az istennek se találta. Fél napig bolyongott étlen-szomjan negyven fokban a Rózsadombon, fújtatott, izzadt, mint a ló, az ötórás gyors is elment közben, tisztán látszott, a protekció elmarad. Reményt, hitet, szebb jövőt feladva megpihenni kicsikét egy magas kerítésnek dőlt, omoljon össze házastul, ha mellette legalább ötször el nem haladt. De felnézve látva látta, a kerítés másik oldalán, egy méterre tőle maga a nemzetközi hírű kapált személyesen. Ekkor a jeges rémület a napokon át begyakorolt szöveg helyett e szavakat csalta a kisdoktor cserepes ajkaira, mielőtt végképp megfutott: Professzor úr, nézzen ide, én hátrányos helyzetű vagyok!

Az vagyok én is, s ha elfogadtuk ezt alapnak, ezennel magam is megfutok: ennyi volt mára, kurta bemutatkozás, hasonló színvonalon. Talajfogás, begerjesztése az Erikának, műfaj- és terjedelem-feltérképezés. Jövök, ha leszek, legközelebb; addig is mondja meg valaki Bencének, ki erősebb, Batman, Toldi, Zorro, Tarzan, Superman vagy János vitéz, mert én, őszinte leszek, nem tudom.

A Prozac-füzet

Prozac® 20mg, ez van a felhajtós füzet letéphető lapjainak tetejére írva, új kiút a depresszióból, ez meg az alján biztat és informál. Amennyiben e két kékkel nyomtatott sor közti fehér terület rendszeresnek mondható, kitartó nézése s ritka jó napokon nyolc óra/oldal sebességű megtöltése munkának nevezhető, akkor ebbe dolgozom. A legnagyobb örömet a lapozás adja benne, amikor – ünnepi alkalom – az egyik végre megtelik: jé, Prozac, mindig meglepődöm, a szűz oldal nem csap be soha. Maga a szer egyébiránt szart sem ér, egy évig voltam rajta, garantálhatom. Eleve nem lehet jó, ha a fél USA ezen él – akkor már inkább reklámja legyen a terápiám. Ez se segít, de a mellékhatása biztosan kevesebb.

Nézem a papírt, esik kint az eső, amúgy meg fejlődök, a korral haladok. Bár a múltkor még Erikáról tettem őszinte vallomást, a prozacos lapokon összeálló szerény produktumot újabban TOP Writer típusú gépen verem nyomdakészre, már amennyiben eljut, ugye, egy nyomdáig egyáltalán. 150-es, nemrég vettem, az Erikát oktató szándékkal a gyerekeknek adtam, onnantól még körülbelül tíz percig működött, ez biztos tovább bírná, nyugati. Van rajta olyan funkció is, hogy CAPS. Még nem tudom, hogy ez micsoda, de az automatikus szó- és sortörlés fantasztikus, emberré tesz, felszabadít, csak ajánlani tudom. További fejlesztésre sarkall, gerjeszti a vágyat egy számítógép iránt, pusztán csak a lényegesen hatékonyabb Delete gomb okán.

Lehetne ezen is nemcsak egy sort: mindent kitörölni, úgy azért jobb volna az élet, kétségtelen. Bevinni gondosan, kijelölni szépen, majd elvetni, kibaszni a hóra egyetlen durva mozdulattal az egész Prozac-füzetet, a sok félbemaradt, elvetélt kezdeményt a könyvrészlettől az effajta, épp most gyártott bekezdésekig – kínlódásaimnak nyoma se legyen. S ha már törlünk, kitörölni valamiképp a füzettel együtt az elmúlt négy évemet, mert ha az tényleg nemesít, ami történt bennem és velem, akkor tévedni tetszenek: Keresztury Tibor helyett Teréz anya az én nevem, ő rója e sorokat, stílusa felismerhető. És volna tán egy fájl ezután nyitható, kezdődhetne abban valami tartós és biztató, a reggeleknek újra az a régi íze volna.

Most hogy akkor ez is megvolt, a poézis, a panaszkodás, gyorsan térjünk újra észhez, ne álmodjunk, ne kapkodjunk, béke legyen, türelem! Derecskéről nincsen járat Szingapúrba, Debrecenben át kell szállni, fájdalom. Amiként az Erikától az internetig sincsen az út kikövezve a parasztnak, sajnos ez is belátható. Ez most az én TOP Writer-korszakom. Ha betelik a Prozac-füzet, s ígérete, az új kiút nem lesz minden véget érni nem akaró, meddő napon szükségképpen olvasható, talán ezen is túl leszek. Félig-meddig, hellyel-közzel addig is itt vagyok, persze, s nyilvánvaló életjeleket adva időnként lejelentkezek.

Valami a helyről

Debrecen olyan hely, ahol a sugárút a Nagytemplomba fut bele, ha időben el nem ágazol. Szabadság van, te döntesz, én jobbra szoktam, srégen, az 1-es, egyben egyetlen villamos vonalán. De lehet balra is, arra megy a busz, a 31-es számú fővonal, benne kiírva szépen, hogy álló utasok kapaszkodjanak. Így védelmez, így óv a jóságos Tefu, vagy mi, az emberszállítmányozás, nehogy fölbukjon az utas. Fogja is a fogantyút keményen, körme fehér, ritka a borulás. Kanyarban nagyot rúg gyereken, szatyorban gágogó libán. Bethlen utca, Végh Dezső utca, majd az igazi vég, a Doberdó. Ott le kell szállni, nincs mese, s szaporán húzni valahová. Iszkol a nép, viszi a cuccokat, fáradt szeme megpihen a bolt málló oldalfalán. Mindent vissza, szól a festett felirat, s ez máma tényleg a szívéből beszél.

Debrecenben minden Hajdú, Cívis, Főnix és Hortobágy, s – úgy tűnik, sokáig – a diákévek múltán tényleg semmi sincs. Van persze biztos pontnak Walke Károly (DSI-Tegáz), na jó, és az Alföld (irodalmi havilap) – tömeges gyökérveréshez a homokon ez azért mégis elég kevés. Nem csoda hát, hogy Oravecz, Rakovszky, Kulcsár Szabó Ernő, Térey és Ficsku egyként elszelelt. Azt érezték nyilván, amit Rózsika néni, az utolsó főutcai talponálló mindennapi első vendége, aki mentségéül el nem mulasztaná közölni az összes betérővel: „Úgy vagyok én, tudja, hogy fölébredek, körbenézek, oszt’ rájövök, hogy indulnom kell: nem fog a hely.”

Debrecen nem fogós hely. Ez Csokonaitól kezdve tisztán látható. Nem megtartó, de megszokható, ha az első rémület lefut az agyakon. Állsz először, mikor az egyetem utáni nyáron kiürül, és nem egészen érted, mi dolgod itt. Nézel szerteszét – sík vidék, minden belátható. Tiszták a viszonyok, a városszerkezet egyszerű, hogyan is lesz ezután. Van négy ember, két normális étterem, egy közepes futballcsapat, strand, jó szauna és könyvtár: később már elégnek látszik, ha bent béke van. Két fő marad aztán, de lesz – az arányok miatt – négy étterem, jobb lakás: ennyi bárhol volna, de a közben eltelt tíz év lassan hatni kezd. Jó például, hogy a hat egyetem a légkörnek szívósan odahat. Meg hogy az ellenőrt a buszon arcról felismered. S jó az is, hogy csend van és nyugalom, tartós bizonyosság: a gróf úr, Caruso, meg a reszketeg kezű Rázókeverék például ott ül most is a Loki-klubban, biztosan. Tiszta a levegő, a tempó lassú, kevés a brutális arc: Tar Sándor hőseit én inkább Miskolcról ismerem.

Felizzik néha a hely, esély UEFA-kupára, virágkarnevál, tűzijáték, ilyenek. A gyötrelmes másnapok aztán, a mámor után, hogy valami csoda helyett megint az marad, ami volt, mozdulatlanul. Szerénységre intő, fontos tapasztalat – vidámságra az ok amúgy is kevés. Megtörten áll Ady a Nagyerdő fái alatt, háttal a Vigadónak, ahol fogyasztott egykor hajnalokig. Bent csönd van és félhomály; hol egész évfolyamok nőttek fel, most néhány szomorú jegyes kanalaz menüt. Mulatságra itt már se kedv, se alkalom. Legyen fürdőház újra, mint volt hajdanán, tegyenek megint nyolc kádat bele.

Nem nagy hely Debrecen, de egy szelete berendezhető. Legyen ez a szélén, messze kint, a peremen, hívják Vezér utcának, vezessen ki a sínig, amin túl már csak Bagoly úr lakik – a bemutatás elmulasztható. Legyen itt egy Rózsaszín Párduc nevű egység, ahonnan már nincs tovább. Legyen egy ház rajta, benne egy nő meg három kisgyerek. Legyenek ők megőrizhetők, s szóljon akkor most már erről Debrecen.

Tartalom

Esterházy Péter SZŰNJ

Erika fölturbózása

A Prozac-füzet

Valami a helyről

A péntek mint olyan

Piros az Isten

Amikor Kelet elesett

Karácsonyi előzetes

Szilveszteri utólagos

A közvetlen kilátás

A mikroklíma

Vérfürdő a hatos postán

Itt a farsang, áll a bál

Filmszemle a Szinva-parton

Egy építtető emlékirataiból

Reggel van, megyek

Tavaszi szünet

Van feltámadás

Tolnai a tóban

Holtszezon

Túl a Tiszán

Vége van a nyárnak

A tepsi-érzés

Még egyszer ugyanaz

Keleti filozófia

A végső leszámolás

Lesz majd

Majdnem jó volt

Amikor helybe jöttek az istenek

Egy estém otthon

A játékgép kishúga

Jótevőm, Lajos

Délután öt

El innen (Miskolc-blues 1.)

Motoros ébredése (Miskolc-blues 2.)

Az új kapcsolat (Miskolc-blues 3.)

A többi is színre lép (Miskolc-blues 4.)

A jól bevált napirend (Miskolc-blues 5.)

A hanyatlás évei (Miskolc-blues 6.)

Egy derékba tört vállalkozás

Sárkányfog, vetemény

A nyaralás folytatódik

A hangyaeffektus

Bealkonyul

Tata

A betegség dicsérete

Galamblelkű aknamunka

Ízorgia a Bikában

Az impregnált felület

Elterelő hadművelet

A tócóskerti posztmodern állapot

Zárszámadás

A taknya, a nyála

Az első nap

Helyi viszonylat

Kongresszuson

Nyomottak, hó, Foucault

Néha felmegyek

Ötös kolbász a Nagyerdőn

Pronyóvilág

Nyugállomány

Szakmai konzultáció

Az utolsó előadás

A puhatestű éjszaka

Rémálom a vonaton

Messze még a hajnal

Édes angyal a rögvalóság talaján

Szigorodó feltételek

Azok a boldog, szép napok

A Küküllő utcai napfogyatkozás

Ebédszünet, totállájf

A pénzbehajtó szerepében

A nagy hatású katica

A vége felé

Gondolkozik, összetart

Ez lett belőle

Névmutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Lora – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0