Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

1 Szkülla és Kharübdisz

2 A domoszlói remete

3 Toronyiránt

4 A trianoni páva

5 A délibáb

6 Az élet hídja

7 Byron léptei nyomán

8 A Nobile

9 Az életen túl

10 Léda leánya

11 Intermezzo

12 Jó éjszakát, Párizs!

13 Két lépés

14 A láthatatlan kvadrigán

15 Farnese Júlia

16 Szeretlek

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Surányi Miklós

A TRIANONI PÁVA

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-882-3 EPUB
ISBN 978-963-559-883-0 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1917
az elektronikus változat az 1935. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ohara Koson (1877 – 1945) Két páva az ágon
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1
Szkülla és Kharübdisz

Domoszlay György magyar testőr levelet írt Bécsből - bátyjának, Domoszlay Farkas kvietált huszárkapitánynak Domoszlóra. ...Az olasz balett - írta György - mindennél szebb a világon, szebb talán még magánál a szerelemnél is. Vagy jobban mondva még a szerelem is szebb a balettben, amelyet rendesen opera buffa előz meg, és el sem képzeled, bátyám, milyen nagyszerűen adja a Sevillai borbély Rosináját Madame Garcia, és hogy Ronconi milyen isteni borbély. Marini, Poggi, Catalani, Elssler Fanny, ó, szeretett édes bátyám, Farkas, mint sajnállak, hogy ez isteni gyönyörűségekben nincsen most részed... pedig ki is néztem a számodra egy balerina assolutát - feketét, ragyogót, hajlékonyat és bársonyos érintésűt -, de mivel Domoszló olyan messze van, és te olyan vastag falat építettél magad és a külvilág közé, hát inkább magam csinálom körülötte a kurt, hogy a családban maradjon. Mert most minden gárdista hűtlen lett egy kicsit a Práter-beli sétapartik és a schönbrunni holdvilágos éjszakák királynőjéhez, s akit Aphrodité, mindenekelőtt való Anyánk csak egy cseppet szeret, az vasárnaponkint az ő kis assolutáját Dornbachba vagy Heiligenstadtba röpíti, ahol mezei virágok között, vadgesztenyefák árnyékában egy hárfa halk pengését hallgatják, mint bőbeszédű vén duenna fecsegését a szerelemről. De mondhatom, üdvös dolog, ha a vadgesztenyefák árnyékában nem felejt el az ember egy meleg prémes bundát maga alá teríteni, mert a heiligenstadti esték még augusztusban is nagyon hidegek, és én majdnem komolyan belehaltam egy ilyen érzelmes hárfa-romantikába. Tüdőgyulladást kaptam, édes bátyám, Farkas, és egy hónapig Isten irgalmában, félig a másvilágon voltam, pedig nem szégyellem bevallani, hogy még csak ezután szeretném megismerni az életet. E tüdőgyulladás, amely - az olasz balettről nem is szólván - Redwitz grófnő dejeuner dansantjai, Miss Beata, az englische Reuterin, a hietzingi borkóstolás, szóval az élet minden értelme elől bezárta előttem az ajtót, sajnos, még egészen speciális, egyedül engem s talán kissé téged is érdeklő tragikus epizódokkal járt.

De kedves bátyám, engedd meg, hogy sorjába szedjem az eseményeket, amelyek emléke most - még mindig van egy kis lázam - oly vad iramban rohanja meg a lelkemet, mint a hitelezők a kilépő gárdistát, akinek letelvén a három esztendeje, kineveztetését várja egy olaszországi garnizonba, ahová magával viszi egy reunió emlékét Esterházy hercegnőtől és egy kövér sörgyáros leányát Lerchenfeldből. Igen, talán Pálffy grófnőnek, esetleg a toszkánai hercegnek vagy kinek a bálján ismerkedtem meg báró Dietrich leányával, akinek tizennégy millió a hozománya. Ezen a pénzen, azt hiszem, egész Heves vármegyét meg lehetne venni, beleértve a jó egri minoritákat is, pedig azok ugyancsak drágán mérik a mennyországot. Ennek a Dietrich Charlotte-nak az unokanővére La Bouche Friderika marquise - de ez talán már nem is érdekel téged, kedves jó Farkasom.

La Bouche Friderika... csak úgy véletlenül jött éppen tollamra ez a név, mert egy hónapig itthon, a medvebőrrel betakart lócán feküdvén, sok minden csodálatos dolog történt velem, amiről ha derék háziasszonyom, Frau Reding esküvel nem tanúskodnék, magam is azt hinném, hogy lázban született fantazmagória. De Frau Reding hatvanesztendős, szavahihető hölgy, egy fiákeros özvegye, egy fiákerosé, aki nemrég még Auersperg hercegnőt hordozta inkognitóban, így tehát félig-meddig az udvarhoz tartozik. Frau Reding - akinek a lelke és főkötője fehér, mint a hó - még jól emlékszik Mozartra, annál az egyszerű oknál fogva, merthogy fiatal korában ő e derék muzsikusnak mosónője volt, és néha egész éjszaka nála vasalta a gallérokat. Művészet, rang és szerelem, szóval az élet legarisztokratikusabb három misztériuma kísérte az életen keresztül Frau Redinget, aki csak nagy rábeszélésre engedte meg, hogy betegágyamnál nők is meglátogathassanak. Mert arról van szó, hogy egy hónapig beteg voltam, s ezalatt nők is megjelentek az ágyam fölött. Te, kedves bátyám, aki tíz éve haragszol Bécsre, és szándékosan és fájdalommal kerülöd - mint ahogy az ember elkerüli régi és bűnös szeretőjét -, nem is képzeled, hogy milyenek a mi Fanny Lewald és Hahn-Hahn Ida grófnő regényein nevelkedett ifjú dámáink, akik strucctollas boában vagy turbános főkötőben kiszívják a szívünkből a szerelmet, mint a rózsából a hímport a méh. És hogy mily kegyetlenek és mily önzők a szerelemben, mily odaadók és öntudatosak, mily számítók és mily zabolátlanok, ezt csak én tudom, és Frau Reding tudja, aki mindennap egy zsebkendőt sír tele azzal a borzasztó sejtelemmel, hogy talán már nincsenek is szüzek ezen a világon. Pedig vannak, édes bátyám, habár kissé felvilágosultak, kissé túlérettek, kissé egzaltáltak, de az bizonyos, hogy La Bouche Friderika marquise, gróf Geiser altábornagy mostohaleánya, akiről, ha éppen akarod, bővebben is írhatok most unalmamban és betegségemben, a világ legszebb spanyol táncosnője volna, ha véletlenül nem születik francia marquise-nak és két vagy hány millió forint örökösének. Itt, Bécsben mindenki elragadtatással beszél Friderika marquise eszességéről, jártasságáról minden szép és nemes tudományokban, csillagászattanban és műkedvelő színjátszásban, lovaglásban, vívásban, orvosi mesterségben, képek, szobrok és antikvitások ismeretében, táncban és versírásban, politikában és szerelemben, de én őszintén megvallom, a női lélek legszebb tulajdonságának, minden lelki szépség koronájának a finom lábakat, a szép termetet, a hamvas és rugalmas kebleket tartom, s ebben Friderika bizonyára utolérhetetlen. Ha karcsú és telt körvonalait megpillantod, rögtön tisztában vagy vele, hogy a legszellemesebb és legműveltebb hölggyel van dolgod, a legszellemesebbel és legcsodálatosabbal mindazok között, akiket két nagy birodalom - Szent Lajosé és Habsburgi Rudolfé - évszázadok óta produkálni képes lehetett.

Mindez csak véletlenül jutott eszembe, s csak mellékesen akartam megjegyezni, annál a véletlennél fogva, hogy mielőtt még a heiligenstadti öreg gesztenyefák susogásába belebetegedtem volna, Lichnowszky herceg estélyén, magunkat egy kissé félrevonván a melléktermek egyikébe, a szép Frici fekete szemének hipnotizáló tekintetétől eszemet vesztve, megkérdeztem tőle, hogy akar-e a feleségem lenni. Hidd meg, kedves bátyám, hogy tréfa volt az egész. Tréfa volt, mert Frici az ő altábornagy apjával, a La Bouche-ok orléans-i vonatkozásaival, meg a maga millióival - amelyeknek kamatjait az itteni Rothschild alig győzi előre fizetni, olyan pontosan szétszórja azt az ő rózsaszínű, puha, de erős kis tigriskeze - nem mehet feleségül egy szegény magyar nemeshez anélkül, hogy vagy ő, vagy a magyar, vagy mind a ketten el nem vesztették légyen az elméjüket. De végre és legfőképpen tréfa volt az egész azért, mert én már ezelőtt két hónappal a Redoutban, ahol Lanner József zenekara éppen egy minden józanság ellen kitalált új valcert játszott - kedves bátyám, légy szíves megírni, Pesten van-e már egy valamirevaló polgári zenekar? -, tehát egy a kék Dunáról szóló új valcer hatása alatt, megkértem a kezét Vestenholtz Annie-nak, akinek a szeme olyan kék, mint a Duna hullámai szép, holdvilágos nyári éjszakán. Annie egy császári tanácsos leánya, aki egyszer, egy Práter-béli esti sétán hogyan, a jó Isten tudja, elmaradt az apja, Vetter von Vestenholtz Sebastian oldala mellől, s velem éjfélig barangolt a Schossen-negyed girbegörbe utcái között. Esküszöm, hogy az apró katona- és diákhotelek egyikébe sem bújtunk el, az öreg, nagy erkélyes, utcára könyöklő házak boltívei alá se húzódtunk, csak mentünk, mentünk, reszketve a fáradtságtól, a bűntudattól és a szerelmi eksztázistól, de nem is csókoltuk meg egymást, csak a szemünkből peregtek a könnyek... és mentünk, míg visszajutottunk az egyetem elé, s beleülvén egy fiákerbe, ájultan a gyönyörűségtől és szenvedéstől, megvallottuk egymásnak, hogy nem érdemes élni.

Ugye édes bátyám, természetesnek találod, hogy megkértem a kezét, bár a kis Annie még csak tizenöt éves, és Vetter von Vestenholtz császári tanácsos gyűlöli a magyarokat. Hiába beszélsz, édes bátyám, Farkas, te is így tettél volna az én helyemben, bár a Práterben való eltévedés egész véletlenül történt, és csókolózásnál tovább nem mertünk menni a szerelemben, mi ketten, két gyáva és ijedt gyermek. Ilyenkor egy férfiú, aki magyar, akinek kard van az oldalán, s aki igényt tart a chevalier címre, egy pillanatig sem habozhat, hogy kezét nyújtsa a kompromittált leánykának. Hogy aztán, amire szintén egy pillanatig sem gondoltam, Vetter von Vestenholtz nemcsak hogy nem ellenezte a házasságot, de halálos meglepetésemre még ki is jelentette, hogy egyúttal ki fog békülni Magyarországgal - ez már tőlem független sorstényezők beavatkozása volt, amiért én nem vállalhatom a felelősséget, így rendelték ezt az istenek.

Hanem ha a bajok egyenkint is súlyosak és zordak, együtt és egymásra való hatásukban egyenesen elviselhetetlenek. Mert ugye, megállapítottad már, édes bátyám, Farkas, hogy a szituáció a következő: megkértem először Vestenholtz Annie kezét (tizenöt éves), és ő menyasszonyom lett, és az apja megbocsátott Magyarországnak. Másodszor megkérdeztem La Bouche marquise-t, hogy hajlandó volna-e egy szegény Heves megyei köznemes, Domoszlay György, ez idő szerint gárdista, két hónap múlva hadnagy a Wasa-huszároknál, szóval szerény jómagam imádott felesége lenni?

- Igen.

Ez volt Frici marquise válasza, és nekem majd szétrepedt a dolmányom a szívem dobogásától. La Bouche Friderika marquise az én feleségem, ez a gondolat olyan erős csapást mért az agyamra, hogy először féltem a megbolondulástól a nagy öröm miatt, aztán féltem a gutaütéstől az ijedtség miatt. Mert hát egy meg egy az kettő, eszerint, szentséges Isten, nekem két menyasszonyom van. Ez pedig nemcsak kényelmetlen és pikáns helyzet, de minálunk, Bécsben, a polgári erkölcsök ez elefántcsontból való öreg tornyában, boldogult Mária Terézia óta s most Ferenc császár alatt még inkább, egyenesen kriminális jogeset. Igen, engem, ha ez kisül, megfosztanak tiszti kardomtól, a rangomtól, aztán megbélyegeznek, kiátkoznak, bezárnak - börtön vár reám, kedves, szeretett Farkasom, tömlöc, szégyen, rabság és becstelenség. Szegény édesanyánk szívét, ott fenn a mennyországban, hét tőr járja által.

És hogy most egy hónapig beteg voltam, egyik napon Annie, a másik napon Frici látogatott meg, egy-egy szál rózsával és egy nyájas homlokcsókkal. Úgy jöttek-mentek, mint enyhe nyári délután, fényes égen apró fehér bárányfelhők, és Frau Reding mozarti finomságának és szerelmi tapintatának köszönheted, hogy ők ketten, Annie és Frici, egyetlenegyszer sem találkoztak beteg és szerencsétlen öcséd ágya fölött.

Látod, kedves bátyám, a dolog nem mindennapi módon komplikált, sőt úgy sejtem, hogy egyenesen megoldhatatlan. Többféle okból. Először azért, mert - bár amióta a lázam alábbhagyott, és elmém a jeges borogatások közül annyira-amennyire kiszabadult, mindig azon tépelődöm - nem tudom, hogy melyikről tudnék lemondani. Friderika marquise-nak túlságosan fekete a szeme és sűrű a szemöldöke. Édesanyánk - emlékszel? - gyermekkorunkban szenes vizet csinált, ha ilyen dáma a szemünkbe nézett. Annie pedig - hiszen mindössze tizenöt éves - kék szemével oly esdőn és ijedten tud nézni... Istenem, bár akkor este a Práterben erősebben fogta volna apjának, Vetter von Vestenholtz tanácsosnak kezét.

Kedves bátyám! Szeretett édes jó Farkas testvérem! Meghalni nem nehéz egy magyar katonának, s a mi családunkban már kisebb okok miatt is léket hasítottak egy-egy Domoszlay-koponyán. Azt hiszem, nem is veszed rossz néven, ha - mielőtt öcsédet, egyetlen Domoszlay-véredet lecsukná a bécsi policáj - Domoszlay György karabéllyal főbe lövi magát, és meghal. Vagy kedves bátyám, ha ezt feleslegesnek találod, jöjj fel Bécsbe, nézd meg két menyasszonyomat, s ha egyik vagy másik megtetszenék, valamelyiket vedd el magadnak feleségül.

Megjegyzem, ez csak éppen hogy eszembe jutott. És ha már eszembe jutott, ne vedd rossz néven, hogy figyelmeztesselek Goethére, aki már borzasztó öreg, neked mindenesetre már édesapád lehetne, és mint hallom, egy tizennyolcéves leányka szívét hódította meg. Egyébként a kor nem határoz, a kis Annie tizenöt esztendős ugyan, de a lelke komoly és mély érzésű, és nagyszerűen beválnék a Domoszlay-kúria csendjébe és méltóságteljes nyugalmába. Goethe példája mutatja, hogy a fiatal, sőt gyermeteg lányok a lehiggadt és férfias férfiakban keresik a szerelmet. Egyébként hidd el, az egész dolognak nem tulajdonítok fontosságot, és sajnálnám, ha ezzel neked szükségtelen gondot okoztam volna. Meghalok és vége. Neked azonban forró testvéri öleléssel jó egészséget és boldogságot kíván szerető öcséd

György

2
A domoszlói remete

Nem telt bele egy hónap, és Domoszlay Farkas János kvietált huszárkapitány (violaszínű dolmány) megkapta az öccse levelét. Bécsből egy udvari kurír vitte magával - titokban -, aki György úrfival bizalmas viszonyban lévén, fehér waffenrockja belső zsebében gondosan elrejtette ez ártatlan corpus delictit. A kurír Budán, a Krisztinavárosban átadta azt Ganz Edmund korcsmárosnak, aki vele évek óta ilyen levélcsempészési összeköttetésben állt. A krisztinavárosi korcsmárostól aztán báró Bemer Lászlóhoz került az írás, és báró Bemer császári postakocsin elvitte hazafelé, útközben leadván azt Gyöngyösön, ahonnan Domoszlay Farkas János stafetaliter hazavitette magának. Ilyen egyszerű és rövid dolog volt egy testvéri levélke kézbesítése Bécsből Domoszlóra, ha valaki nem szívelte, hogy Metternich ezerszemű cabinet noirja beleüsse burnótos orrát a maga családi titkaiba.

Domoszlay Farkas János tehát megkapta öccse levelét, amelynek egyik ideáról a másikra ugrándozó tartalma - a huszonöt éves emberek, ha ennek dacára még mindig elég fiatalok, néha nagyon rapszodikusak az írásban - eleinte jól megnevettette a táblabíró urat. De a végén, az a pár sor a papír szélén, alulról fölfelé és keresztben, a két menyasszonyról és a halálról, Mária Teréziáról és a policájról, hirtelen ráncba rántotta a homlokát. A fiú ez egyszer komoly ostobaságot csinált, és itt tenni kellene valamit.

Tenni!

Ebben az egy szóban benne volt minden sötét, nyugtalan aggodalom, benne volt az egész kínos perspektíva, ami György úrfi bécsi kalandjai nyomán a bátyja fáradt, bágyadt képzelete elé meredt. Tenni valamit! Ez volt az egyetlen gondolat, amely Domoszlay Farkasban komoly félelmeket ébresztett. Hiszen ő már vagy tíz esztendeje nem cselekedett semmit, legalábbis semmi olyat, ami férfias elhatározottságot, emberi ambíciót, szóval valami lelki energiát jelentett volna. Élt és nézegetett az életben, mint egy útszéli kereszt, amely lakodalmas meneteket, rablógyilkos cigánykaravánt és búzaszentelő körmenetet egyforma közönnyel bámul. A szíve olyan meleg, de olyan mozdulatlan volt, mint a nyári éjszakai levegő a sarjú felett.

Domoszlay Farkas Jánost - úgy látszott - ezen a világon semmi sem érdekli, még önmaga sem, még az édesanyja holttestével megszentelt drága domoszlói földje sem, sem a lovak, sem a kutyák, sem a jobbágy leányok, akik pedig körülötte szépen és sűrűen nőttek fel, és szívesen adták volna búzavirágillatú ártatlanságukat a földesúrnak. De ő mindenből éppen csak annyit kért, amennyi a csend és mozdulatlanság rendszerébe: az ő lusta semmittevésébe beleillett. Kétszer négy egyforma sárgát - mert ez hagyomány volt a Domoszlayaknál -, meg hogy ne kelljen szégyenkeznie, ha sedriára bemegy Eger városába. Néhány német vizslát, hogy legyen, akivel pár értelmes szót válthat az ember. És végül néha-néha megcsókolt egy rozmaringszagú béresleányt, mert szerette a tiszta gyolcs illatát és a piros, napszítta, ruganyos bőr simaságát. A leányok nem kérették magukat, sőt büszkék és boldogok voltak, hogy megtiszteltetés érte a személyüket.

Melankóliás ember volt Farkas, mint abban az időben sokan, és méla, szomorú kedvét édesanyjától örökölte, aki német dáma volt, és aki, miután első gyermeke születése után tizenöt évvel még egy fiúnak - Györgynek - életet adott, egy reggel szépen lehunyta a szemét, és megszűnt köhögni. Mindössze egy évig köhögött szegényke, és ezalatt egy egész kecskenyáj csak neki adta a drága, zsíros tejet. Johann Wolfgang - a neve is olyan furcsa és idegen volt, de finom, fehér és mindig lázas mamája adta neki - négyéves kora óta német és francia kisasszonyok hideg kezét fogta, és így ballagott a gyermekévek virágoskertjében, szépen, rendesen simára gereblyézett utakon, hozzám ne nyúlj palánták között, grammatikai szabályokkal, mint tilalomfákkal és madárijesztőkkel teletűzdelt rokokó parkban, mígnem egy nap, sok kriptaszagú klasszikus auktor tudományával a fejében, filozófiára Egerbe került.

Egerben Lange tanár házánál kapott kosztot, kvártélyt és privát órákat, és ez az Isten különös rendelése volt. Lange Heinrich tanár Hannoverből került Magyarországba, miután az 1819-iki határozatok ellen és a józan ész szabályai mellett Göttingában feltűnő módon állást foglalván, egy kicsit elküldték Spandauba. Itt két esztendeig üldögélt böjtben és bilincsekben, majd börtönéből megszökött, és Münchenben, Bécsben és Pesten néhány hónapig bujkálván, végül, mint privát docens Egerben telepedett meg nejével és tizenöt éves leányával, Lisette-tel. Az öregedő professzor, aki Bentham híve volt a nemzetgazdaságban, és gyűlölte a Napóleon hulláján rágódó otromba angol-porosz zsarnokságot, a jezsuitákat és a francia legitimistákat, sokszor mondogatta tréfásan:

- Lange Henrik vagyok, az angol királyi család alattvalója, német állampolgár, francia hazafi. Magyarország örökös vendége...

És a kis, pápaszemes, sovány professzor szomorúan mosolygott hozzá, és titkon sokszor megsiratta a Rajna partján hagyott ifjúságát.

Itt élt Lange tanár úr családjában Domoszlay Farkas, és szorgalmasan szedte magába a tudományokat. Ahogy maga később sokszor mondta, itt tanulta meg - persze deákul -, hogy melyik fejedelem mikor kezdett uralkodni, és mikor halt meg alattvalóinak lelkes örömére. Hogy mi az a horror vacui, hogy mit kell érteni calculus differentialis alatt, hogy a görög bölcsektől kezdve napjainkig kik bántották leginkább a józan emberi elmét, és végezetül itt ijesztgette naponta őt és sok más védtelen társát egy kövér teológus: de possibilitate Revelationis Logica et Morali. E kriptában, amelyben minorita páterek és részeges világi akadémikusok tépték darabokra - mint hiénák - az elevenen eltemetett gyermeki kedélyt, Domoszlay Farkast bizonyára teljesen felfalták volna, ha nincs ott Lange Henrik, az ő világos, tiszta és emberfeletti lelkével, és nincs ott Lange Lisette, aki tizenhat éves üdeségével mindig szétoszlatta a lelkén összegyülemlett fellegeket. Mert természetesen szerelmes volt Farkas a kis németkébe, és Lange Lisette is rajongott a szép, fehér arcú diákért, aki általános feltűnést keltett azzal, hogy mindig posztókabátban járta az érseki város göröngyös utcáit. Kívüle ezt a gavalléros divatot csak báró Barkóczy László és báró Bémer László követték akkoriban, lévén a többi száz diák rendes ruhája juhászbunda és báránybőr süveg. Emiatt nem egy ízben kérdőre is vonták őt a rezidencia környékén, s már akkor nem sok jót jósoltak a világi hiúságokban ilyen veszettül tobzódó Domoszlaynak.

Szép posztókabát, fehér kéz és rendesen csigákba fodorított haj: nem csoda, hogy Lange Lisette hamarosan észrevette, hogy Johann Wolfgang nélkül mit sem ér az élet. Farkas pedig, miután Pesten elvégezte a jogot és a jurátusi évet is leszolgálta a főispán oldalán, megszerezte az ügyvédi diplomát, és ahelyett, hogy szolgabírónak pályázott volna Heves vármegyében, fejébe vette, hogy Lisette-et elveszi feleségül, így esik meg néha, hogy az ember visszatér a gyermekkori szerelméhez, és tragédia lesz abból. Az öreg Domoszlay külföldre küldte a fiút, aki útközben, egy szép nyári éjszakán, báró Barkóczy László Wurstján Pestre röpítette a kis németet. A csillagok diszkrétül lehunyták a szemüket e kényes ügy láttára, és az egri minoriták öreg kertjében szomorúan ingatták fejüket a jegenyék.

- Jó, jó, csak sírás ne legyen a vége - mondta egy öreg varjú az érseki templom keresztjén, aki onnan a magasból sok mindent látott, ha a papok kertjébe lenézett. Innen a nagy szakértelme szerelmi dolgokban.

Hát bizony siralom lett a vége, s Pesten, a “Magyar Király” szállodában Lange Lisette egy kis legénykének adott életet. A franciskánusok templomában éppen éjfélre kongattak. A szálloda tele volt bécsi kereskedőkkel, akik akkoriban Ferenc császár szellemében borzasztó buzgalommal őrködtek az erkölcsök felett, s e sajnálatos esetet rögtön bejelentették a rendőrségen. És mialatt a botrány híre a szürkülettel együtt beszivárgott az ébredező házakba, s irtózatos áradatában elöntéssel fenyegette a “Magyar Király” rémült szökevényeit, a kis Lange Lisette lelke szerényen, halkan és bocsánatot kérően megfutott a rendőrség elől, és átrepült a másvilágra. Most már Farkas csakugyan kimehetett külföldre, vezekelni.

És Domoszlay járt Párizsban és Genfben és Rómában, de túlságosan sem a jakobinusok, sem az emigránsok, sem a karbonárik nem érdekelték. Hamburgban Heine Henrikkel, Göttingában Börmével és mindenhol Gutzkowval találkozott, és miután mindezekből kiábrándult, rohant haza huszárnak. Mailandban, Lembergben, Belgrádban regrutákat abrichtolni, minden passzió nélkül lovagolni és pipázni, meggyőződéssel ásítozni, kapitánykorában hamar kvietálni, és szép, lila színű dolmányban hazamenni parasztnak... ez mind így összevéve tíz évet nyelt el Farkas életéből, s azóta másik tíz év telt el a domoszlói kúriában. E húsz év alatt benne egy másik, egy bánatos beteg ember alakult ki, és csendben és finom szemlélődésben, mint annyi más szép magyar elme, csendesen égve a saját lelke tüzében, lassan elfulladt a maga terméketlenségében. Nem mintha pesszimista vagy cinikus lett volna Domoszlay. Nem, ő nem gondolta sem azt, hogy befejezte az életét, sem azt, hogy nem érdemes újrakezdeni. Nem is zárkózott el a maga egyéni életének sorompói közé. Minden szép és becsületes akció előtt mélyen megemelte a kalapját, s most, hogy egy idő óta divat volt azt hinni, hogy a nemzetnek még jövője is van, Domoszlay csendes és meleg szívvel sokszor szeretett volna Wesselényi, Széchenyi, Ráday aktivitásából, ebből a Prométheusz-lángból egy kis tüzet a domoszlói kúriába hazalopni. De a célt oly messzelévőnek, a jövőt oly reménytelennek s magamagát oly neuraszténiásnak érezte, hogy nekilendülő szárnyai összecsukódtak, mielőtt felröppent volna. Ó, hány szép magyar agynak és szívnek lángja égett így el a saját olajában, s mily hideg és kietlen és puszta volt ez az ország körös-körül.

Farkas sokszor kívánta, bárha valami részt kapna az emberiségért, a nemzet boldogságáért, a paraszt emancipálásáért, a szabadságért, a jövendőért, az emberi és isteni igazságért meginduló nagy küzdelemből, amelynek szépsége talán betöltené az ő üres és szenvedő lelkét is. De aztán megsajnálta, hogy elkívánkozott a maga álomországából, és leült öreg clavecinjához, hogy halkan lepengessen egy-egy Mozart- vagy Schubert-opust. És ilyenkor érezte, hogy semmit sem sajnál, és semmi után sem vágyik, kivéve, mikor egy szép asszonyfej, egy vékony, fehér kis test, egy pár nagy és csodálkozó kék szem tekintete olvadt ki a hanghullámokból.