Ahhoz, hogy a Popcorn sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Lise Villadsen

Kvantespring

2020, Gylendal

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Soós Anita

Olvasószerkesztő:

Kalocsai Judit

Borító:

Varga Balázs

Az Európai Unió finanszírozásával. Az itt szereplő vélemények és állítások a szerző(k) álláspontját tükrözik, és nem feltétlenül egyeznek meg az Európai Unió vagy az Európai Oktatási és Kulturális Végrehajtó Ügynökség (EACEA) hivatalos álláspontjával. Sem az Európai Unió, sem az EACEA nem vonható felelősségre miattuk.

ISBN 978-963-551-200-3

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020, Lise Villadsen

© Hungarian translation 2024, Soós Anita

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

1

Amikor fejét az ölemben pihentetve fekszik, érzem frissen mosott haja illatát, ahogy azt is, hogy nem fésülködött. A nővérem félhosszú hajában lévő madárfészkek a saját hajamra emlékeztetnek, amit egy fésűvel minden reggel megtépek.

Az ágyban előttünk fekvő laptop képernyőjén fények és hangok villódznak. Felemelem a pillantásomat és a résnyire nyitva lévő ablak felé nézek. Betódul rajta a közelgő nyár hangja. Fekete rigó dalol, egy távoli kertben fűnyíró zümmög.

– Ne hagyd abba! – szólal meg Cecilie.

– Miért hagynám?

– Elkalandoztak a gondolataid. Érzem.

– Nem igazán. – Ujjaim újra megmozdulnak. Simogatom a halántékán lévő puha bőrt, aztán a füle mögött, majd a nyakán folytatom.

Sóhajt. Elfordítja a fejét és felpillant rám.

– Te simogatsz a világon a legjobban.

* * *

Miután álomba merül, megállítom a filmet, fejét óvatosan átbillentem az ölemből a párnára. Máris mélyen veszi a levegőt. Olyan nyugodtan, mint éber állapotában soha.

Sms-t kapok Jonastól, fagyizni hív a kikötőbe másnap suli után, hogy megtervezzük az interrailes utazásunkat. Belemegyek. Megkérdezem, mit csinál.

Elvonszoltak egy béna minigolfozásra. Elpáholom Olivert!

Küld egy képet magáról, amit valószínűleg a bátyja csinált, a vállára támasztott golfütővel áll, keze a markolaton pihen. Igazi macsókép lehetne, ha nem húzta volna a fejére azt az idióta sárga kalapot és napbarnított arcán nem lenne az a hülye vigyor.

Mit csinálsz?

Filmet bámulok.

Gyere ki a napra, csajszi.

Hogy úgy nézzek ki, mint te? LOL.

A naptejtől pattanásaid lesznek.

* * *

– Megnéztétek a filmet? – kérdezi anya, amikor kimegyek hozzá a konyhába. A mosogató előtt áll és krumplit pucol. Keze gyorsan, hatékonyan mozog, egy pillanatra sem veszi le a szemét arról, amit csinál.

Megterítem az asztalt.

– Nem, elaludt.

– Az jó. Akkor van egy fél órája, mielőtt eszünk.

Négy tányért teszek az asztalra. Négy poharat. Valahányszor elmegyek a nappali nyitott ajtaja előtt, apára nézek, aki keresztbe tett lábbal ül, ölében a laptopjával. Az egyik térdén egyensúlyoz vele. A tévé be van kapcsolva.

– Anya? Eszembe jutott valami. Ne csináljunk valami kellemeset a hétvégén? Négyesben. Mielőtt elkezdődnek a vizsgák.

– Jó ötlet.

– Krokettezhetnénk. – Kiveszem az evőeszközöket a fiókból. – Utána meg grillezhetnénk.

– Ezt jól kitaláltad – lelkesedik az ötletért anya. Aztán abbahagyja a krumplipucolást. Egy pillanatra elhallgat, majd hozzáteszi: – Ugye Cecilie szerinted is jól érezné magát?

– Igen, nekem is ez jutott az eszembe.

– Akkor megbeszéltük. Megkeresed a krokettet és felállítod a pályát szombaton, amikor ráérsz napközben?

– Persze.

Kifújja a hajat a homlokából és elmosolyodik.

– Gyere ide.

Szót fogadok, föld- és nyerskrumpli-szagú, nedves kezét a vállamra teszi.

– Köszönöm.

2

Cecilie ma szokatlanul lassan biciklizik. A lába egyenletes tempóban teker, különösebb kilengés és sebességváltozás nélkül függetlenül attól, hogy sima erdei úton haladunk vagy dombon felfelé az üzletsor mellett. Sebességemet az övéhez igazítom. Ha autó jön, mögé húzódom. Előrehajol a nyeregben. A háta görbe. Állítólag azért, mert mostanában nem alszik jól. A gerincoszlopa nem egyenesedik ki, amikor felébred.

– Együtt megyünk haza? – kérdezi, miközben leállítjuk a bicikliket a nagy, vörös téglaépületek előtti kerékpártárolóban.

– Háromkor végzek.

– Én is. – Látszik rajta, hogy megkönnyebbül.

Mostanság különösen nagy szüksége van rám. Időnként jobban érzem őt, mint magamat. Mintha a teste egy mágnes lenne, amely magához vonzza az enyémet.

Aztán eszembe jut a találkám.

– Sorry, de elfelejtettem, hogy Jonasszal találkozom a kikötőben.

– Mikor jössz haza?

– Két órát maradok. Legfeljebb hármat.

Búcsúzóul megöleljük egymást a folyosón. A bőre felmelegedett a napsütésben.

– Szia, Öszvér – mondom.

– Szia, Csacsi.

Amikor kis koromban megpróbáltam kimondani a „nővérke” szót, valahogy „ővérke” lett belőle. Amikor a szüleim felhívták a figyelmemet a hibára, nagy erőlködésemben, hogy helyesen ejtsem, a hiányzó „n” helyett egy „sz”’ került a szóba. Erre Cecilie elnevezett csacsinak, a szüleinknek pedig hirtelen lett két négylábú lányuk.

Tétován lépdel a végzős gimnazisták folyosója felé. Most is lassan mozog, akárcsak biciklizés közben, pont úgy, mint egy alvajáró. Csak akkor indulok el az 1. z osztályterme felé, amikor eltűnik a szemem elől.

* * *

Jonas már a szokásos helyünkön ül a terem hátuljában, az ajtótól legtávolabb.

– Úgy nézel ki, mintha egész hétvégén egy templomban penészedtél volna – jegyzi meg hófehér karomra pillantva.

Eleresztem a fülem mellett a megjegyzését és az asztalra teszem a laptopomat meg egy vizespalackot.

– Rothadásnak indulsz, ha nem jutsz elég D-vitaminhoz. A csontod már egy fingástól eltörik.

– Tényleg érdekel a D-vitamin-szintem? Akkor elárulom, hogy augusztusban egy hétre Krétára repülök.

– Mi van? A mi utazásunk már nem is számít?

– Csak nem arra a kis hátizsákos kirándulásra gondolsz?

Jonas felém csap.

Veronica odafordul hozzánk.

– Ne felejtsétek el, hogy az ebédszünetben beszéljük meg a teherautó-díszítést.

– Oké, hol? – kérdezem.

– Az ebédlőben. A részvétel kötelező. – Mutatóujjával megkopogtatja kis, tömpe orrát és a szája olyan széles mosolyra szalad, hogy a szemüvege is megbillen.

Azóta, hogy Veronica karácsony előtt az osztályunkba került, Jonas folyton azt mondja, hogy vibrál körülötte a levegő. „Még nálad is őrültebb. Csak rá kell nézni.” A Veronicaraptor nevet én találtam ki. Nem hasonlít dinoszauruszra, de amikor lila Crocs papucsában megjelenik és karmait belevájja az első arra járóba, mégis ez jut róla eszembe.

– Ne aggódj, véletlenül sem hagynám ki – nyugtatom meg és kényszeredetten visszamosolygok.

– Ez rád is vonatkozik, Jonas – mondja Veronica, aztán elfordul.

– Természetesen, cukipofi – súgja Jonas a fülembe, miközben a Veronica nyakába hulló göndör fürtöket bámulja.

Rácsapok.

– Próbálj egy kicsit normálisan viselkedni, jó?

– Nem könnyű.

A legjobb barátomnak tényleg nehezen megy. Amikor kilenc hónappal ezelőtt az első tanítási napon találkoztunk, az ebédlő közepén állt hawaii mintás bermudanadrágban és az idióta sárga kalapban, amit egész évben visel, mert az apjáé volt. „Te is komolyan aggódsz a változatosság hiánya miatt ebben a teremben?” Ezek voltak az első hozzám intézett szavai, de már az előtt rájöttem, hogy más, mint a többiek, hogy kinyitotta volna a száját.

* * *

Az ebédszünetben leülünk a z-sek asztalához a Fürdőkádban, ahogy az ebédlőnket hívjuk. Az első emelet a Mosdó; ez a harmadikos gimnazisták felségterülete, onnan morzsáznak és dobálnak üres üdítőspalackokat a fejünkre. Az első héten vastag sugárban remoulade mártással fröcskölték le Jonast hátulról. Azt mondja, sosem felejti el az érzést, ahogy a ragacsos trutymó végigfolyt a gerincoszlopán.

– Mindenki jól hall? – Veronica törökülésben ül az asztalon.

Egy dolog miatt mindenképpen sajnálatra méltó. Olyan kétségbeesetten próbálja megkedveltetni magát, hogy mindent elvállal, amit másnak eszébe sem jutna: pénzt szed vagy éppen rendet rak a délutáni tanulókör után, szóval elvégzi a piszkos munkát. Most pedig megszervezi a végzősök teherautójának a feldíszítését az érettségi bankett napjára. Még több mint egy hónap van addig, de ő persze már szervezkedik.

– Fél kilenckor találkozunk a kocsiknál – mondja tisztán, érthetően. – Utaljatok át a számlámra tizenöt koronát, és akkor megveszem a lufikat meg a girlandokat. Egyikünknek el kell mennie a bükkfalevelekért. Valakinek el kell hoznia a reggelit. És király lenne, ha mindenki gondoskodna néhány szemeteszsákról és részt venne a bükkfalevelek összegyűjtésében.

– Nem vennéd meg a szemeteszsákokat és a reggelit is? – kérdezi Isak és hátrabillen a székével, közben hatalmasat ásít. – Nem sokkal egyszerűbb az egész, ha egy ember felel mindenért?

Veronica elvörösödik.

– Nem pont olyan, mint a fontoskodó anyád? – kérdezi Jonas, mire Isak alig hallhatóan motyog valamit.

A telefonom rezeg a zsebemben. Az asztal alatt megnézem az üzenetet.

Idejössz?

Oldalba bököm Jonast és a fülébe súgom:

– Egy kicsit el kell mennem. – Aztán a Fürdőkádon át elindulok a folyosó felé, ahol a lányvécék vannak. Mindig onnan ír. Becsukom magam mögött az ajtót. A három boksz közül csak egy van zárva.

Halkan megkopogtatom az ajtaját.

– Öszvér? Én vagyok.

Kinyitja. Beenged. Aztán bezárja mögöttem az ajtót, és leül a vécéülőke lehajtott fedelére.

– Nem bírok tovább itt maradni. – Hatalmas, könnyes szemmel néz fel rám.

A gyomromban lévő csomó sosem fog eltűnni. Egyszerűen évek óta ott tanyázik. Most még össze is rándul.

– Hazakísérjelek? – Elé guggolok és megfogom a kezét. Ernyedten pihen a tenyeremben. – Hiányozhatsz az órákról?

Cecilie már elsőben írásbeli figyelmeztetést kapott a hiányzásai miatt, és a szüleinket is behívták, hogy közösen gondolkodjanak a probléma megoldásáról. Azóta a tanárok bizonyos mértékig elnézik, ha nem adja le időben a feladatait, de megkövetelik, hogy jelen legyen az órákon. Anya és Cecilie naponta beszél arról, hogy az órák hány százalékáról hiányzott, pont úgy, mintha az időjárást tárgyalnák meg, folyton azt számolgatják, hogy hányszor hiányozhat még, pontosabban, hogy hány fizika-, dán- és testnevelésórát hagyhat ki anélkül, hogy vizsgáznia kellene a teljes anyagból.

– Nem… kapok… levegőt – zihál.

– Felhívjam anyát?

– Nem… tudom.

– Oké. Inkább azt szeretnéd, ha…

Az egyik öklét a szájába teszi. Szinte látom rajta, hogyan mormolja magában a szavakat, amelyekről egyszer mesélt nekem: „Ne hányj, ne ájulj el, ne rendezz jelenetet.”

– Lélegezz mélyeket – nyugtatom és elveszem a kezét a szája elől. – Felhívom anyát.

Vesz még két ziháló lélegzetet, aztán megnyugszik. Mozdulatlanul ül a vécé tetején és kifejezéstelen tekintettel bámul a levegőbe, miközben előveszem a telefonomat.

– Astrid? Mi van Ceciliével? – Anya radarjai rendkívül fejlettek, már messziről megérzik a vihart.

– Nincs túl jól.

– Meg tudod nyugtatni?

A nővéremre sandítok.

– Nem hiszem.

– Lélegezzen mélyeket. Nem tudtok sétálni egy kicsit, mielőtt a következő óra elkezdődik?

Cecilie megint zihálni kezd.

– Anya, szerintem érte kellene jönnöd.

Hallom, ahogy összepakolja a holmiját, kávéscsészékkel csörömpöl és papírokkal zörög, miközben az ajtóhoz megy.

– Rendben, máris indulok, csak gyertek ki a parkolóba.

Leteszem a telefont és megint Cecilie elé guggolok. Megfogom és megszorítom a kezét.

– Anya mindjárt itt lesz. A holmid még az osztályteremben van?

Bólint. Letörli az arcát.

– Oké, elhozom. Mindjárt visszajövök. Aztán együtt kisétálunk anyához.

* * *

A 3. z terme üres. Mindenki a Mosdóban van, és a legtöbben magukkal vitték a táskájukat is. Cecilie holmija a fal mellett hever: egy hátizsák meg egy kopott farmerdzseki. Mintha nem is lenne helye.

Miközben összeszedem a cuccát, azon gondolkodom, vajon mióta kuporoghat a vécében. Lehet, hogy másra nem is volt képes, mint hogy reggel nyolckor ledobja a földre a táskáját, és máris elege lett az egészből. Azt állítja, hogy időnként a légzőgyakorlatok segítségével sikerül uralkodnia magán. Már dél is elmúlt.

Az ajtón kifelé tartva majdnem nekimegyek két osztálytársának. Az egyikük a vörös hajú Fillip, akinek pirszing van a szemöldökében, és biztos vagyok benne, hogy fogalma sincs, hogy Cecilie húga vagyok.

A másikat ismerem.

Kristoffer Boldsen.

„A volt szomszédod”, ahogy Jonas hívja azóta, hogy meséltem neki arról a különös esetről, amikor hét éve megállt az idő, és amikor Cecilie, ő és én szomszédok és játszótársak voltunk, aztán Kristoffer Grönlandra költözött. Mindig furcsának tartottam a fekete haját, amit grönlandi apjától és a sötétkék szemét, amit az anyjától örökölt. Idegesítően csillogó szempár, ráadásul tökéletesen tisztában van vele, hogy jól néz ki.

– Hoppá! – Még éppen sikerül félrehúzódnia, így elkerüljük az összeütközést az ajtóban. – Astrid? – Hallom, ahogy meglepetten kiejti a nevem.

Még mindig nem szoktam meg, hogy a hangja olyan mély és más lett. Egy éve költözött haza Dániába az anyjával, mert a szülei elváltak. Mindig köszön, amikor találkozunk a folyosón. Mintha úgy érezné, hogy tartozik nekem ezzel a figyelmességgel.

– Szia! – felelem.

Nem vagyok hülye, hogy ne venném észre, amikor Fillip megböki, csak mert olyasvalakinek köszön, akinek melle van.

– Mit keresel itt? – Kristoffer a kezemben lévő táskára és dzsekire néz, aztán mosolyogva folytatja: – Csak nem lopsz?

– Semmi közöd hozzá.

– Hű! – szólal meg Fillip és felhúzza pirszinges szemöldökét, miközben kifurakszom közöttük az ajtón. – Hagyod, hogy így beszéljen veled? Really?

Gyors léptekkel indulok a mosdó felé Ceciliéhez. Karon fogom és elvezetem az ebédlő mellett, ki a napfényre, a parkolóba.

* * *

– A sirályok pszichopaták – jegyzem meg, miközben várakozunk és az eget bámuljuk. A fehér és szürke madarak úgy köröznek az autók felett, mintha haltetemet láttak volna közöttük. – Belebámultál valaha is egy sirály szemébe? Teljesen élettelen. Állítólag a világ leghűtlenebb madara.

Sebtében rápillantok. Falfehér az arca.

– Jobb, ha nem fecsegek? – kérdezem. – Leüljünk?

– Nem kell. Csak hallgass.

– Akkor itt várunk – mondom és megfogom a kezét.

3

Mire visszaérek a Fürdőkádba, a megbeszélésnek már vége van. Jonas Veronica mellett ül, és egy szendvicset rágcsál. Kénytelen-kelletlen megbököm a vállát, beszélnem kell vele.

Kicsit félrehúzódunk. A kávéautomatákhoz.

– Le kell mondanom a mai találkánkat.

– What?! Dehát ma akartuk megtervezni az utazást!

– Sorry. Tudom. – Töltök egy tejeskávét és Jonast is megkínálom, de nem fogadja el, a lehető leggyorsabban vissza akar menni a szendvicséhez, ráadásul dühös, mintha meg lenne sértődve.

– Cecilie baromi szarul van. Fel kellett hívnom anyát, pont most vitte el.

– Mi baja? – kérdezi, pedig pontosan tudja.

– Mint mindig – felelem. Nincs kedvem elmagyarázni.

– Nincs túl rajta?

– A szorongáson nem lehet csak úgy túl lenni. De tényleg.

– Azt hittem, jobban van.

Jonasnak igaza van. Amikor a múlt nyáron megismerkedtünk, a nővérem egész jó periódusban volt. A tél viszont rettenetesen alakult. Először a november végi negyedéves jegyek miatt akadt ki teljesen, mert négy tárgyból is egy jegyet rontott. Aztán jött az önálló projektmunka, amit csak azért sikerült befejeznie, mert anya minden este ott ült mellette a számítógép előtt. Általában teljesen kikapcsolt, amint hazaért a gimiből, olyan volt, mint egy stand byra állított, sötét képernyő, semmit sem csinált, csak a szobájában aludt vagy extrudált kenyeret rágcsált. Tavasszal aztán egy kicsit jobban lett. És most itt tartunk.

– Igen. Jobban volt, de már nincs.

A körmét piszkálja.

– Nem maradhat ma az anyáddal?

– Sokkal kellemesebb a hangulat, ha hárman vagyunk.

– Ezt most kifejtenéd? – Morcos arca egyáltalán nem illik az idióta kalap sárga színéhez.

Sietve belekortyolok a kávéba, megégetem a nyelvem, aztán folytatom:

– Amikor anya szabadságot vesz ki és kettesben vannak otthon, az egész olyan… beteges. Természetellenes. Sokkal természetesebb, ha én is velük vagyok.

Látom Jonason, hogy nem ért meg. Hogy a lelke mélyén nem akar megérteni.

– Mit szólnál helyette a csütörtökhöz? – kérdezem.

– És ha csütörtökön és pánikrohama lesz?

– Ez nem volt fair.

– Oké. Akkor legyen csütörtök. – A Fürdőkád felé néz. Biztos vagyok benne, hogy tekintete Veronicát keresi.

– Azt hiszem, a hamarosan kezdődő vizsgák miatt van. – Tényleg nagyon szeretném, ha Jonas megértené a helyzetet. – Borzasztó rosszul alszik.

– A vizsgák miatti szorongás esetén lehet segítséget kérni. Nem tud az orvos felírni neki béta-blokkolót?

– Nem írnak fel állandóan béta-blokkolót. Az semmit sem old meg.

– És nem kaphat valami rendes gyógyszert?

– Nem olyan egyszerű.

– Aha, de én is kiborulok, és hamarosan rohamot kapok, ha nem jutok el a kikötőbe fagyizni és nem pszichoanalizál a kedvenc terapeutám.

Jonas egész ősszel komoly válságban volt, mert egy kicsit belezúgott az 1. b-s Stephanie-ba, aki az iskolai bálon hullarészegen mesélte mindenkinek, hogy biztos benne, hogy Jonas a fiúkat szereti. A január és a február jobban telt, mert a lány megölelte, és felajánlotta neki, hogy legyenek barátok, amit ő bátorításnak vélt, aztán rájött, hogy Stephanie titokban már novemberben randizott az osztályunkba járó Isakkal.

– Azt hittem, sikerült megoldanunk a problémádat. Nem abban egyeztünk meg, hogy a nyári szünet végéig jól elleszel?

Fintorogva néz rám.

– Még a végén találok egy másik terapeutát.

– Fenyegetéssel tényleg sokra mész.

– Csak úgy mondtam.

* * *

Amikor hazaérek, Ceciliét még rosszabb állapotban találom.

Rosszabban, nem jobban.

Az ágyában fekszik, a paplant szorosan magára csavarta. A szemét lehunyja. Az állához szorítja kopott, maszatos plüssállatát, egy elefántot. Hangosan veszi a levegőt, és időnként heves rángások járják át az egész testét. Egy darabig csak bámulom. Tekintetem az ágya fölötti poszterre téved, amit olyan sok éve ajándékoztam neki a születésnapjára, hogy még anya vette meg helyettem. Most már teljesen rongyosak a szélei. Micimackó és Malacka áll rajta kéz a kézben, a kép alatt girbegurba, mókás betűkkel ez áll: Bátrabb vagy, mint hiszed, erősebb, mint amilyennek látszol és okosabb, mint gondolod.

* * *

Kimegyek anyához a konyhába.

– Hagyjuk csak aludni. Mindig olyan fáradt.

– A háta is fáj – jegyzem meg.

– Igen, tudom. – Anya leveszi az olvasószemüvegét és megdörzsöli a szemét. Be van kapcsolva a laptopja, az asztalon pedig mindenütt a papírjai hevernek egy vitaminos üveg és a reggeli után ott felejtett, maszatos kefires tálak társaságában. Anya gyakran hazahozza a munkát az irodából Cecilie miatt. Szinte azóta, hogy az eszemet tudom.

– Jövő héten megyünk Bruunshoz, az új pszichológushoz – mondja.

– És mi van Kirstennel?

– Télen volt egy kis gubanc a kapcsolatukban.

A kis gubanc azt jelentette, hogy Cecilie meggyőzte a szüleinket, hogy egyedül fog járni a beszélgetésekre, aztán Kirsten a második időpont után felhívta anyát, hogy történt-e valami félreértés, vagy hogy mégsem fizetik az alkalmakat, mert hiába várta Ceciliét.

– Találtam egy fiatal pszichológust, Nannának hívják, talán jobb lesz. – Megint a papírjaiba mélyed, de csak néhány pillanatig, aztán felnéz. – Segítesz, hogy időben oda tudjam rángatni Ceciliét?

– Persze.

– Hétfőn négykor indulunk. – A kezével beletúr a hajába. – Most pedig még meg kell csinálnom néhány dolgot, mielőtt halálra stresszelem magam.

* * *

Egy könyvvel a kezemben leülök a nappaliban. Egy kicsit olvasok. Nem akarok arra gondolni, hogy Jonas esetleg Veronicát hívta meg fagyizni a kikötőbe helyettem. Lelki szemeim előtt megjelenik, ahogy a lila Crocs papucs meg az idióta sárga kalap a fagylaltos bódék és a vitorlások között andalog egymással.

Cecilie másfél óra múlva hív.

Bemegyek hozzá. Anya is beszalad a konyhából, ő ér először az ágyhoz. Leül és megsimogatja a nővérem fejét.

– Jobban vagy, kincsem?

– Kicsit.

A testvérem összekuporodik a paplan alatt, olyan, mint egy megrúgott sündisznó. Megkérdezem, mihez lenne kedve. Folytatjuk a tegnap megkezdett filmet, amit legalább tízszer láttunk már. A fejét simogatom, aztán húsz perc múlva megint elalszik. A vacsorához sem akar felkelni. Anya csak betesz egy tányér rizses húsgombócot curryszósszal az íróasztalára, hátha mégis megéhezik.

Miközben a szüleimmel vacsorázunk, anya evőeszközei az idő kilencven százalékában a tányérja szélén pihennek. A vizespoharát egyre csak az asztalon forgatja anélkül, hogy inna belőle, időnként apára néz, aki az asztal túloldalán kanalazza az ételt.

– Ma haza kellett hoznom Ceciliét a gimnáziumból – szólal meg végül. Lehalkítja a hangját, pedig az ajtó csukva van. – Teljesen ki volt borulva. Sírt és reszketett, amikor hazaértünk.

– Mi történt? – kérdezi apa, mintha létezne logikus válasz a kérdésre.

Anya felém fordul.

– Csak rám írt – mondom, aztán hozzáteszem: – a vécéből.

– Elég rosszul alszik mostanában – folytatja anya. – Panaszkodik, hogy megint fáj a háta, és amikor felébred, nem kap levegőt. Szerintem be kellene jelentkeznünk az orvoshoz. Hogy hallgassa meg a tüdejét és nyugtassa meg.

– Semmi baja a tüdejének – mondja apa.

– Komolyan kell vennünk, ha azt mondja, hogy fájdalmai vannak.

– A mi feladatunk megmondani neki, hogy fizikailag semmi baja, nem rabolhatjuk az orvos idejét.

– A vizsgák miatt nagy nyomás nehezedik rá – magyarázza anya, mintha nem is hallotta volna apa szavait. – Nehéz időszak következik. Nem tudom, hogyan segíthetünk neki túljutni…

Apa a szájába vesz egy falat húsgombócot, aztán gyorsan megrágja.

– Nem azt mondtad, hogy találtál egy új pszichológust?

– De igen. Hétfőn lesz az első alkalom.

Többször is bólint csak úgy magának, mintha ez elegendő válasz lenne arra, hogy mit kezdünk Ceciliével. Aztán megkérdezi:

– Most miért hagyod aludni?

– Mert fáradt.

– De nem segít rajta.

– Ezt hogy érted?

– Fontos, hogy támasszunk valamilyen követelményeket vele szemben – mondja apa. – A vacsorát az asztalnál fogyasztjuk el. Együtt. Ahogy egy családban illik. Nem használ, ha úgy bánunk vele, mint egy makrancos háromévessel.

– Rendben, akkor menj be hozzá és kényszerítsd. – Anya a szájához emeli a vizespoharat és iszik pár gyors kortyot. – Szerintem meg kellene próbálnod.

Apa olyan pillantással néz rá, amellyel falat lehet építeni. Aztán folytatja az evést.

* * *

Egyszer láttam egy rákos gyerekekről szóló dokumentumfilm-sorozatot. A szülők hatalmas válságba kerültek, de rettentően jelen voltak. Megölelték a gyerekeiket. Megpuszilták őket és azt hajtogatták, hogy minden rendben lesz. A családban mindenki sírt és ölelkezett, amikor rossz hírt kaptak, tényleg borzasztó volt, valahogy mégis azt éreztem, hogy van bennük valami, ami belőlünk hiányzik.

Fogalmam sincs, milyen érzés, ha valakinek olyan gyereke van, mint Cecilie. Talán néha kínos. Vagy lehetetlen megérteni. Lehet, hogy a szüleim könnyebben megbirkóznának a helyzettel, ha a nővérem kórházban feküdne és az orrából szonda lógna.