A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Maurice Leblanc: Arsene Lupin, 813

Fordította: Till Katalin

Tördelő: Kozári Imre

Hungarian translation © Till Katalin, 2022

Borítóterv: © Szabó Vince, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-292-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tartalom

I. rész: Arsène Lupin kettős élete

A mészárlás

Lenormand úr hozzákezd a nyomozáshoz

Sernine herceg munkában

Lenormand úr munkában

Lenormand úr alámerül

Parbury-Ribeira-Altenheim

Az olívazöld szalonkabát

II. rész:Arsène Lupin három bűne

Santé-Palace

A modern történelem egy fejezete

Lupin nagy haditerve

Nagy Károly

A császár levelei

A hét bandita

A fekete ember

Európa térképe

A gyilkos

Epilógus

Az öngyilkosság

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

I. rész

Arsène Lupin
kettős élete

A mészárlás

1.

Kesselbach úr megtorpant a szalon küszöbén, és megragadta titkára karját.

– Chapman, már megint bejött ide valaki – mondta nyugtalanságtól vibráló hangon.

– Na de, uram – tiltakozott a titkár –, épp az imént nyitotta ki az előszoba ajtaját, és amíg a vendéglőben ebédeltünk, végig az ön zsebében volt a kulcs.

– Chapman, már megint bejött ide valaki – ismételte meg Kesselbach úr, és a kandallópárkányra helyezett utazótáskára mutatott. – Nézze, itt a bizonyíték. Ez a táska be volt csukva. De most már nyitva van.

– Biztos benne, uram, hogy becsukta? – vetette ellen Chapman. – Amúgy is, ebben a táskában csak értéktelen holmik vannak, piperecikkek…

– De csak azért, mert óvatosságból kivettem belőle a pénztárcámat, mielőtt elindultunk, különben… Nem, Chapman, még egyszer mondom, valaki bejött ide, amíg ebédeltünk.

A falra szerelt telefonkészülékhez lépett, és leemelte a kagylót.

– Halló, Kesselbach úr vagyok a 415-ös lakosztályból. Igen, kisasszony, kérem, kapcsolja a rendőrkapitányságot, a bűnügyi osztályt… A számot tudja, ugye? Rendben, köszönöm… Itt várok.

Egy perccel később folytatta:

– Halló, halló? A bűnügyi osztály vezetőjével, Lenormand úrral váltanék néhány szót. Kesselbach úr beszél… Halló? Igen, a kapitány úr tudja, miről van szó. Az ő engedélyével telefonálok… Ó, nincs bent? Kivel beszélek? Gourel rendőrtiszt úrral? Ha jól emlékszem, Gourel úr, ön jelen volt tegnap a megbeszélésemen Lenormand úrral… Igen, uram, ma ugyanaz történt. Behatoltak a lakosztályomba. Ha azonnal idejönne, talán a nyomok alapján megállapíthatná… egy vagy két óra múlva? Remek. Csak mondja azt, hogy vezessék a 415. lakosztályba. Még egyszer köszönöm!

Rudolf Kesselbach, vagy ahogy sokan nevezték, a gyémántkirály – esetleg Fokváros ura, ahogy mások hívták –, a multimilliomos Rudolf Kesselbach (több mint százmillióra becsülték a vagyonát) átutazóban volt Párizsban, és már egy hete lakott a Palace Hotel 415. lakosztályában, amely három helyiségből állt. Jobbra a két nagyobb, a szalon és a fő hálószoba a sugárútra nézett, a bal oldali pedig, Chapman titkáré, a Judée utcáról kapta a világosságot.

Ezen a lakosztályon kívül még öt helyiséget tartottak fenn Kesselbach asszony számára, akinek nemsokára meg kellett érkeznie Monte-Carlóból, ahol tartózkodott, csak a férje hívására várt.

Rudolf Kesselbach néhány percig gondterhelten járkált fel s alá. Magas termetű férfi volt, pirospozsgás arcú, még fiatal; álmodozó szeme, amelynek halványkék színét kiemelte aranykeretes szemüvege, egyfajta szelíd és félénk kifejezést kölcsönzött neki, ami éles ellentétben állt a négyszögletes homlok és az erős állkapocs által sugárzott energiával.

Odalépett az ablakhoz. Zárva volt. De amúgy is, hogyan lehetett volna onnan behatolni? A lakosztályhoz tartozó erkély jobb oldalon véget ért, balra pedig széles kőfal választotta el a Judée utca erkélyeitől.

Kesselbach átment a hálóba, amelyből nem nyílt ajtó a szomszédos helyiségekbe. Innen a titkára szobájába lépett: a Kesselbach asszony részére lefoglalt öt helyiség felé vezető ajtó belülről be volt reteszelve.

– Nem értek semmit, Chapman, immár többedszerre történnek itt dolgok… furcsa dolgok, ismerje el. Tegnap a sétapálcámhoz nyúltak hozzá, tegnapelőtt az irataimba néztek bele… Mégis, hogyan lehetséges ez?

– Nem lehetséges, uram – szögezte le Chapman, akinek becsületes, nyílt arca nem árult el semmiféle aggodalmat. – Ön ezt csak feltételezi… ez minden. Nincs semmi bizonyítéka, csak megérzései… És különben is! Ide csak az előszobán át lehet bejutni. Nos, ön érkezése napján csináltatott egy speciális kulcsot, amelyből csak az inasának, Edwardnak van másolata. Megbízik benne?

– De még mennyire! Tíz éve szolgál engem… Viszont Edwards velünk egy időben ebédel, és ez nem helyes. A jövőben csak utánunk ehet.

Chapman alig észrevehetően megvonta a vállát. Fokváros ura kissé furcsa ezekkel a megmagyarázhatatlan félelmekkel, gondolta. Milyen veszély leselkedhet az emberre egy szállodában, főként, ha nincs nála semmilyen értékes holmi vagy jelentős pénzösszeg?

Hallották, hogy kinyílik az előszobaajtó. Edwards érkezett meg.

– Átöltözött már, Edwards? Rendben. Ma nem várok látogatót, illetve dehogynem, Gourel úr jön hozzám. Mostantól maradjon az előszobában, és figyelje az ajtót. Chapman úrral komoly munka vár ránk.

A komoly munka néhány percig tartott: Kesselbach úr átnézte a postáját, két-három levelet elolvasott, és utasítást adott a válaszokat illetően. Ám Chapman, aki fölemelt tollal várakozott, észrevette, hogy Kesselbach úr fejében egészen más jár, nem a postája. Ujjai között egy fekete gombostűt tartott, amely meg volt görbülve, mint egy horog.

– Chapman – mondta –, nézze csak, mit találtam az asztalon. Nyilvánvalóan jelent valamit ez a meggörbített gombostű. Tessék, itt egy kézzelfogható bizonyíték. Most már nem mondhatja, hogy nem hatoltak be ide. Ez a gombostű nem sétált be csak úgy magától.

– Így van – felelte a titkár –, én voltam az elkövető.

– Hogyan?

– Ezzel a gombostűvel a nyakkendőmet tűztem a galléromhoz. Tegnap este levettem, miközben ön olvasott, és önkéntelenül meghajlítottam.

Kesselbach úr sértődötten felpattant, tett néhány lépést, aztán megállt és így szólt:

– Bizonyára nevet rajtam, Chapman… és igaza van. Nem tagadom, mostanában kissé felfokozott lelkiállapotban vagyok, amióta utoljára jártam Fokvárosban. Nos, szóval… ön nem tudja, milyen újdonság van az életemben… egy fantasztikus terv… hatalmas dolog… amelyet még csak a jövő ködén át látok, de már kirajzolódik… és kolosszális lesz. Ó, Chapman, el sem tudja képzelni. A pénz nem érdekel, van bőven, sőt túl sok is… De ez inkább a hatalomról, az erőről, a tekintélyről szól. Ha a valóság nem cáfol rá a megérzéseimre, akkor nemcsak Fokváros ura leszek, hanem más birodalmak ura is… Rudolf Kesselbach, az augsburgi üstfoltozó fia, egy szintre kerül majd olyanokkal, akik eddig magasról lenéztek rá… Sőt, még meg is előzi őket, Chapman, biztos lehet benne, még meg is előzi őket, és ha ne adj’ isten…

Elhallgatott, és úgy nézett Chapmanre, mint aki már bánja, hogy túl sokat mondott, ám a lelkesedéstől hajtva mégis folytatta:

– Most már érti, Chapman, hogy miért aggódom… Itt, a fejemben van egy ötlet, ami nagyon sokat ér, de talán valaki sejti ezt az ötletet, és kémkedik utánam… meg vagyok győződve róla…

Csöngés hangzott fel.

– A telefon – mondta Chapman.

– Talán csak nem… – mormolta Kesselbach – ő az… – Fölvette a kagylót.

– Halló? Ki az? Az ezredes?… Ó, igen, én vagyok az… van valami újság? Remek! Akkor várom… az embereivel jön? Remek… Halló! Nem, nem fognak zavarni minket… megteszem a szükséges intézkedéseket. Olyan komoly a dolog? Ismétlem, egyértelmű utasítást adok… a titkárom és az inasom őrzik majd az ajtót, senki nem jöhet be. Ismeri az utat, ugye? Akkor egy percet se veszítsen.

– Chapman – mondta, amint letette a kagylót –, két úr fog jönni… Igen, két úr… Edwards majd bevezeti őket.

– És Gourel úr? A rendőrségtől?

– Ő később jön… egy óra múlva. Különben meg nyugodtan találkozhatnak. Szóval mondja meg Edwardsnak, hogy azonnal menjen az irodába. Nem vagyok itt senkinek… kivéve a két urat, az ezredest és a barátját, valamint Gourel urat. Írják föl a nevüket.

Chapman végrehajtotta a parancsot. Amikor visszatért, Kesselbach úr egy borítékot tartott a kezében, jobban mondva egy fekete bőrmappát, amely láthatólag üres volt. Úgy tűnt, habozik, mintha nem tudná, mit tegyen vele. Tegye a zsebébe, vagy máshová?

Végül a kandallóhoz lépett, és a bőrmappát az utazótáskájába dobta.

– Végezzünk a postával, Chapman. Tíz percünk van. Ó, egy levél Kesselbach asszonytól. Chapman, hogyhogy nem tett róla említést? Talán nem ismert rá a kézírásra?

Nem rejtette véka alá az érzéseit, amikor megérintette és tanulmányozta a papírlapot, amelyet felesége a kezében tartott, és amelyen megosztotta vele titkos gondolatainak egy részét. Beszívta az illatát, és miután kibontotta, lassan, félhangosan olvasott fel belőle részleteket, amelyeket Chapman is hallott.

„Kissé kedvetlen vagyok, el sem hagyom a szobámat… unatkozom, mikor jöhetek már önhöz? Várom a sürgönyét…”

– Sürgönyzött neki ma reggel, Chapman? Ebben az esetben Kesselbach asszony holnap, vagyis szerdán már itt is lesz.

Teljesen felvidult, mintha üzleti gondjainak súlya csökkent volna, és már semmitől nem kellene tartania. Megdörzsölte a kezét és mélyeket lélegzett, erős emberként, aki biztos benne, hogy sikerül, amit tervez, boldog emberként, aki birtokolja a boldogságot, és képes megvédeni önmagát.

– Csöngettek, Chapman, az előszobaajtón. Menjen, nézze meg.

Ám Edwards már be is lépett, és jelentette:

– Két úr keresi az urat. Ők azok, akik…

– Tudom. Az előszobában vannak?

– Igen, uram.

– Zárja be az előszobaajtót, és kizárólag a rendőrnyomozónak, Gourel úrnak nyithatja ki. Maga, Chapman, menjen a két úr elé, és mondja meg nekik, hogy először az ezredessel akarok beszélni, csak vele.

Edwards és Chapman kiléptek, becsukva maguk mögött a szalon ajtaját. Rudolf Kesselbach az ablakhoz lépett, és homlokát az üveghez szorította.

Odakint, alatta automobilok és más járművek haladtak párhuzamos sávokban, amelyeket kettős vonal választott el egymástól. Az éles tavaszi napfényben csillogtak a réz- és lakkfelületek. A fák már kezdtek kizöldülni, és a gesztenyék rügyei is bontogatták apró leveleiket.

– Mi az ördögöt csinál Chapman? – morgott Kesselbach. – Már egy jó ideje tárgyal!

Elvett az asztalról egy cigarettát, rágyújtott és pöfékelt néhányat. Hirtelen felkiáltott. Egy teljesen ismeretlen férfi állt mellette.

Hátralépett egyet.

– Ki maga?

A férfi – korrektül öltözött, elegáns fiatalember, fekete hajjal és bajusszal, éles tekintetű szemmel – fölnevetett:

– Hogy ki vagyok? Hát az ezredes…

– Dehogy, dehogy, akit én így hívok, aki ezzel az aláírással küldi nekem a leveleit… az nem maga.

– De, de… a másik csak… Nézze, uram, ennek semmi jelentősége. A lényeg, hogy én… én vagyok. És esküszöm, hogy az vagyok.

– De uram, a neve?

– Az ezredes… jelenleg.

Kesselbach urat egyre növekvő félelem kerítette hatalmába. Ki ez az ember? Mit akar tőle?

– Chapman! – kiáltotta.

– Micsoda furcsa ötlet így kiabálni! Az én társaságom nem elég önnek?

– Chapman! – ismételte Kesselbach. – Chapman! Edwards!

– Chapman! Edwards! – mondta az ismeretlen is. – Mit csinálnak, barátaim? Hívják magukat.

– Uram, kérem, parancsolom, hogy hagyjon kimenni.

– De kedves uram, ki akadályozza meg?

Azzal udvariasan félrehúzódott. Kesselbach úr az ajtóhoz ment, kinyitotta, és hirtelen hátrahőkölt. Az ajtó előtt egy másik férfi állt, pisztollyal a kezében.

– Edwards… Chap… – dadogta, de nem fejezte be. Az előszoba egyik sarkában a titkára és az inasa feküdt, betömött szájjal, megkötözve.

Kesselbach úr nyugtalan és sebezhető természete ellenére bátor ember volt, így a közvetlen veszély érzése nem bénította meg, inkább energiával és cselekvőkészséggel töltötte el.

Ijedelmet és döbbenetet színlelve lassan a kandalló felé hátrált, és a falnak támaszkodott, ujjával a csengőgombot keresve. Amikor megtalálta, hosszan megnyomta.

– Na és? – szólt az ismeretlen.

Kesselbach válasz helyett tovább nyomta a csengőt.

– Na és? Azt reméli, idejönnek, és az egész hotel felbolydul, mert megnyomta a gombot? Hát nem, szegény uram, forduljon csak meg, és láthatja, hogy a zsinór el van vágva.

Kesselbach úr hirtelen megfordult, mintha engedelmeskedne, de egy gyors mozdulattal megragadta az utazótáskáját, belemélyesztette a kezét, kihúzott egy revolvert, a férfira szegezte és lőtt.

– Ejha! – mondta emez. – Maga levegővel és csönddel tölti meg a fegyverét?

A ravasz másodszor is kattant, majd harmadszor is. De a fegyver egyszer sem dördült el.

– Még háromszor, Fokváros királya! Csak akkor leszek elégedett, ha hat golyó lyukasztja át a bőrömet. Nocsak, feladja? Kár… pedig olyan jól indult.

Megfogott egy széket a támlájánál, megfordította, és lovaglóülésben ráült, hellyel kínálva Kesselbachot.

– Kérem, kedves uram, foglaljon helyet, érezze otthon magát. Cigarettát? Én köszönöm, nem. Jobban szeretem a szivart.

Az asztalon hevert egy doboz. A férfi kiválasztott egy szőke, jó formájú Upmannt, meggyújtotta, és kissé meghajolt:

– Köszönöm, nagyon ízletes ez a szivar. És most beszélgessünk, jó?

Rudolf Kesselbach döbbenten hallgatta. Ki ez a különös ember? Látva, hogy alapjában véve békés és be nem áll a szája, lassanként megnyugodott, és kezdett hinni benne, hogy a helyzet erőszakmentesen megoldható. Kivette a zsebéből a pénztárcáját, és kihúzott belőle egy tekintélyes csomag bankjegyet.

– Mennyi? – kérdezte.

A másik elkerekedett szemmel nézett rá, mint aki nem érti. Aztán így szólt:

– Marco!

A revolveres férfi belépett.

– Marco, ez az úr olyan kedves, hogy felajánlott néhány ruhát a barátnődnek. Fogadd el, Marco.

Marco, továbbra is Kesselbachra szegezve a revolverét, kinyújtotta bal kezét, elvette a pénzt, és visszavonult.

– Miután az ön kívánsága szerint megoldottuk ezt a kérdést, térjünk rá jövetelem céljára. Rövid leszek és lényegre törő. Két dolgot akarok. Először is egy fekete szattyánbőr mappát, amelyet általában magánál hord. Valamint egy ébenfa dobozt, amely tegnap még az utazótáskájában volt. Haladjunk sorban. A szattyánbőr mappa?

– Elégett.

Az ismeretlen összeráncolta a homlokát. Valószínűleg eszébe jutottak a régi szép idők, amikor nyomós eszközökkel kényszerítették rá a vonakodókat, hogy beszéljenek.

– Rendben. Majd meglátjuk. És az ébenfa doboz?

– Elégett.

– Ó, maga szórakozik velem, barátom – zsémbelt a férfi.

Azzal egy erős mozdulattal kitekerte Kesselbach karját.

– Tegnap ön, Rudolf Kesselbach bement az Italiens körúti Crédit Lyonnais bankfiókba, egy csomagot rejtve a kabátja alatt. Kibérelt egy széfet… pontosítsunk: a 16-os számú széfet a 9-es soron. Miután aláírta és fizetett, lement az alagsorba, és amikor visszatért, már nem volt önnél a csomag. Így van?

– Pontosan.

– Tehát a doboz és a mappa a Crédit Lyonnais-ben van.

– Nem.

– Adja ide a széf kulcsát.

– Nem.

– Marco!

Marco megjelent.

– Gyerünk, Marco, a négyes csomót.

Mielőtt még Rudolf Kesselbach védekezhetett volna, máris kötelek fogták körül, amelyek belevájtak a húsába, ha mozdulni akart. Karját a háta mögé, törzsét a fotelhez kötözték, lába köré szalagokat tekertek, mint egy múmiának.

– Keress, Marco!

Marco keresett. Két perccel később átnyújtott a főnökének egy lapos nikkelkulcsocskát, amely a 16-os és 9-es számot viselte.

– Remek. Szattyánbőr mappa nincs?

– Nincs, főnök.

– A széfben van. Kesselbach úr, lesz szíves megmondani a kódot.

– Nem.

– Nem hajlandó megmondani?

– Nem.

– Marco?

– Főnök?

– Nyomd a revolvered csövét az úr halántékához.

– Megvan.

– Tedd az ujjad a ravaszra.

– Megvan.

– Nos, édes öregem, beszélsz végre?

– Nem.

– Tíz másodperced van, nem több. Marco?

– Főnök?

– Tíz másodperc múlva kiloccsantod az úr agyvelejét.

– Rendben.

– Számolok, Kesselbach: egy, kettő, három, négy, öt, hat…

Rudolf Kesselbach jelzett a fejével.

– Beszélsz?

– Igen.

– Itt volt az ideje. Nos, a szám, a széf kódja?

– Dolor.

– Dolor… Kesselbach asszonyt nem Dolorèsnek hívják? A mindenit… Marco, csinálod, ahogy megbeszéltük… Pontosan úgy, rendben? Ismétlem: Az irodában találkozol Jérôme-mal, átadod neki a kulcsot, megmondod a jelszót: Dolor. Elmentek együtt a Crédit Lyonnais-be. Jérôme egyedül megy be, aláírja a vendéglistát, lemegy a pincébe, és elhoz mindent, ami a széfben van. Értetted?

– Igen, főnök. És ha véletlenül a széf mégsem nyílik ki a „Dolor” szóra?

– Hallgass, Marco. Ahogy kijöttök a bankból, otthagyod Jérôme-ot, hazamész, és telefonon beszámolsz, hogy sikerült a művelet. Ha ne adj’ isten, a „Dolor” szó nem nyitja a széfet, akkor Kesselbach barátommal ismét elcsevegünk. Kesselbach, biztos, hogy nem tévedtél?

– Biztos.

– Nyilván azt reméled, nem találunk semmit. Nos, majd meglátjuk. Indulj, Marco.

– És ön, főnök?

– Én maradok. Ó, ne aggódj. Még soha nem voltam ennyire biztonságban. Kesselbach, az utasítás egyértelmű, nemde?

– Igen.

– Az ördögbe, milyen készséges lettél! Talán időhúzásra játszol? Én meg belesétálok a csapdába, mint egy idióta?

Elgondolkodva nézett foglyára, majd leszögezte:

– Nem, egész biztos, hogy senki nem zavar meg minket. – Be sem fejezte a mondatot, amikor megszólalt az előszobacsengő. Heves mozdulattal Rudolf Kesselbach szájára szorította a tenyerét.

– Ó, te vén róka, te vártál valakit!

A fogoly szemében megcsillant a remény. Hallani lehetett, hogy kuncog a szájára tapadó kéz mögött. A férfi megremegett dühében.

– Hallgass, különben megfojtalak. Gyerünk, Marco, tömd be a száját… gyorsan… jól van.

Ismét csöngettek. A férfi kikiabált, mintha ő lenne Rudolf Kesselbach, és mintha Edwardshoz szólna:

– Nyissa ki, Edwards!

Óvatosan kilépett az előszobába, és rámutatott a titkárra meg az inasra.

– Marco, segíts behúzni ezeket a hálóba – suttogta –, hogy ne lássák őket. – Ő megragadta a titkárt, Marco pedig az inast.

– Most menj vissza a szalonba – mondta Marcónak, majd ő is követte. De azonnal vissza is tért az előszobába, és jó hangosan, csodálkozó hangon így szólt: – De hát az inasa nincs itt, Kesselbach úr… nem, ne fáradjon… fejezze be a levelét… majd én kinyitom.

És szép nyugodtan kinyitotta az ajtót.

– Kesselbach úr? – kérdezték tőle.

Valóságos kolosszus állt a küszöbön; széles, vidám arc, élénk szem. Egyik lábáról a másikra állva gyűrögette a kalapja karimáját.

– Igen, pontosan. Kit jelenthetek be?

– Kesselbach úr telefonált… vár engem…

– Ó, igen… ön az… szólok neki. Egy perc türelmet kérek, Kesselbach úr máris fogadja önt.

Azzal a látogatót az előszoba küszöbén hagyta, egy olyan helyen, ahonnan a nyitott ajtó mögött látszott a szalon egy része. Szép lassan, anélkül, hogy hátrafordult volna, visszatért a cinkosához, Kesselbach úr mellé.

– Meg vagyunk lőve. Gourel az, a rendőrségről… – mondta.

A másik előkapta a kését. A betörő megfogta a karját:

– Csak semmi ostobaság, hé! Van egy ötletem. De az istenért, jól figyelj, Marco, és beszélj úgy… mintha te lennél Kesselbach… Hallod, Marco, te vagy Kesselbach.

Mindezt olyan hidegvérrel, olyan erőszakos határozottsággal közölte, hogy Marco minden további magyarázat nélkül megértette, el kell játszania Kesselbach szerepét, és jól hallható hangon így szólt:

– Bocsásson meg, kedves barátom, kérem, mondja meg Gourel úrnak, hogy nagyon sajnálom, de rengeteg dolgom van… holnap reggel kilenckor… igen, pontosan kilenckor tudom fogadni.

– Jól van – súgta a másik. – Ne mozdulj.

Visszament az előszobába, ahol Gourel várakozott.

– Kesselbach úr nagyon sajnálja – mondta. – Muszáj befejeznie egy fontos munkát. El tudna jönni holnap reggel kilenckor?

Csend támadt. Gourel szemmel láthatóan meglepődött és furcsállta a dolgot. A férfi ökle összeszorult a zsebében. Elég egy kétértelmű mozdulat, és lesújt.

– Rendben… – szólalt meg végül Gourel. – Akkor holnap kilenckor, bár… Nos, jól van, itt leszek…

Azzal fejére téve a kalapját, távozott.

A szalonban Marco fölnevetett:

– A mindenit, főnök, jól átverte!

– Gyerünk, Marco, utánamész. Ha kilép a hotelből, engedd el, és menj Jérôme-hoz, ahogy megbeszéltük. Aztán telefonálj.

Marco sietve távozott.

Ekkor a férfi levette a vizeskancsót a kandallópárkányról, töltött magának egy nagy pohár vizet, egy hajtásra kiitta, benedvesítette a zsebkendőjét és megdörzsölte vele izzadságtól fénylő homlokát, majd helyet foglalt foglya mellett, és megjátszott udvariassággal azt mondta: – Azt hiszem, Kesselbach úr, ideje bemutatkoznom önnek. – Kihúzott egy névjegykártyát a zsebéből. – Arsène Lupin, úri betörő.

2.

A híres kalandor neve hallatán Kesselbach úr arca felderült. Lupin észrevette, és felkiáltott:

– Ó, kedves uram, látom, fellélegzett! Arsène Lupin kényes betörő, nem szereti a vért, még sose követett el más bűnt, mint hogy elvette más tulajdonát, semmiség… és ön azt mondja magában, hogy nyilván nem fogja egy hasztalan gyilkossággal terhelni a lelkiismeretét. Rendben… de vajon az ön megsemmisítése valóban hasztalan? Itt van a lényeg. És esküszöm magának, nem tréfálok. Fogjunk hozzá, barátom.

Közelebb húzta székét a fotelhez, kivette a tömést foglya szájából, és folytatta:

– Kesselbach, amint megérkeztél Párizsba, kapcsolatba léptél egy Barbareux nevű személlyel, egy bizalmas információkkal foglalkozó ügynökség igazgatójával, és mivel a titkárod, Chapman tudta nélkül cselekedtél, fent nevezett Barbareux „Ezredesnek” nevezte magát, ha levélben vagy telefonon kommunikált veled. Fontos elmondanom neked, hogy Barbareux a legtisztességesebb ember a világon. Ám van szerencsém az egyik emberét a legjobb barátaim közé sorolni. Így aztán értesültem róla, hogy miért léptél kapcsolatba Barbareux-vel, és ezért kezdtem el foglalkozni veled, valamint néhány álkulcs segítségével meglátogatni szerény hajlékodban, ahol sajnos nem találtam meg, amit kerestem.

Lehalkította a hangját, és mélyen foglya szemébe nézve, megpróbálva kikutatni a hátsó gondolatait, kijelentette:

– Kesselbach, te megbíztad Barbareux-t, hogy találjon meg neked a párizsi alvilágban egy bizonyos férfit, aki a Pierre Leduc nevet viseli vagy viselte, és akinek a személyleírása a következő: egy méter hetvenöt centi magas, szőke, bajuszos. Különös ismertetőjegye: egy sebesülés következtében a bal keze kisujja csonka. Van még egy halvány sebhely a jobb arcán. Óriási jelentőséget tulajdonítasz annak, hogy megtaláld ezt az embert, mintha ez számodra hatalmas előnyökkel járna. Ki ez az ember?

– Nem tudom.

A válasz határozott volt, ellentmondást nem tűrő. Hogy tudta vagy sem? Nem számított. A lényeg az volt, hogy nem akart beszélni.

– Rendben – folytatta az ellenfele –, de sokkal többet tudsz róla, mint amit Barbereux-vel megosztottál?

– Semmit nem tudok róla.

– Hazudsz, Kesselbach. Barbareux társaságában kétszer is a szattyánbőr mappában lévő papírokat nézegetted.

– Valóban.

– Akkor hol a mappa?

– Elégett.

Lupin megremegett a dühtől. A kínzás és az abból származó előnyök ismét átfutottak az agyán.

– Elégett? De a doboz, valld be hát… a doboz a Crédit Lyonnais-ben van?

– Igen.

– És mi van benne?

– A különleges gyűjteményem kétszáz legszebb gyémántja.

Ez az információ már jobban tetszett a kalandornak.

– Ó, a kétszáz legszebb gyémánt! De hát az egy vagyon… Ja, te csak mosolyogsz rajta… számodra semmiség. A titkod többet ér ennél… számodra igen, de számomra?

Elvett egy szivart, meggyújtott egy gyufát, majd hagyta magától elaludni, miközben mereven maga elé nézve töprengett.

Teltek a percek.

Lupin fölnevetett.

– Reméled, hogy a kutatás sikertelen lesz, és nem tudjuk kinyitni a széfet? Lehetséges, öregem. Ám akkor ki kell fizetned a fáradozásaimat. Nem azért jöttem ide, hogy lássam, milyen képet vágsz a fotelben… a gyémántokat, már ha vannak… vagy a szattyánbőr mappát… fel van adva a lecke…

Ránézett az órájára.

– Fél óra eltelt… a kutyafáját… a sors nagyon kéreti magát… te csak ne nevess, Kesselbach úr! Becsületemre mondom, nem távozom üres kézzel… Na, végre!

Megszólalt a telefon. Lupin fölkapta a kagylót, majd megváltoztatva a hangját, Kesselbach erős orgánumán így szólt:

– Igen, én vagyok, Rudolf Kesselbach… ó, igen, kisasszony, kapcsolja… Te vagy az, Marco? Remek… Jól ment? Hála istennek… semmi incidens? Bravó, kölyök… Na, és mit gyűjtöttetek be? Az ébenfa dobozt… semmi mást? Semmi iratot? … Nocsak, nocsak! És a dobozban? Szépek azok a gyémántok? Remek, remek… Egy perc, Marco, hadd gondolkozzak… nos, a véleményem szerint… várj egy kicsit, ne tedd le…

– Kesselbach, ragaszkodsz a gyémántjaidhoz? – fordult hátra.

– Igen.

– Visszavásárolnád őket tőlem?

– Talán.

– Mennyiért? Ötszázezer?

– Ötszázezer… igen…

– Csakhogy van egy kis bökkenő… hogy menjen le a csere? Csekk ellenében?… nem, átvernél… vagy én vernélek át téged… Figyelj ide, holnapután reggel menj el a Lyonnais-be, vedd ki az ötszázezret, aztán sétálj egyet a Bois-ban, Auteuil mellett… nálam lesznek a gyémántok… egy táskában, úgy praktikusabb… a doboz feltűnőbb…

– Nem, kell az egész… a doboz is.

– Ó! – Lupin nevetésben tört ki. – Beleestél a csapdába… törődsz is te a gyémántokkal… azok helyettesíthetők. De a dobozhoz úgy ragaszkodsz, mint az életedhez… hát, jó! Megkapod a dobozodat… becsszóra… megkapod holnap reggel postai csomagban!

Visszatért a telefonhoz.

– Marco, előtted van a doboz? Van valami különös rajta? Ébenfa, elefántcsont bevonattal, igen, ismerem a fajtát… japán stílus, a Faubourg Saint-Antoine-on árulják… Márkajel nincs? Á, egy kis kerek, kék szegélyű címke, egy számmal… kereskedelmi jelzés… nincs jelentősége. És az alja vastag? Ejha! Nem dupla fenekű… hát akkor, Marco, nézd meg jobban az elefántcsont bevonatot a tetején… vagyis nem, a fedelét.

Majd szétvetette az öröm.

– A fedél… ez az, Marco! – Kesselbach pislogott egyet… – Megvan! Ó, Kesselbach, szegény öregem, nem vetted észre, hogy rászedtelek. Szerencsétlen balek! Nos, mi a helyzet? – szólt bele újra a telefonba. – Egy tükör a fedél belsejében? Elcsúsztatható? Vannak rajta csíkok? Nem? Akkor törd össze… igen, azt mondtam, törd össze! Annak a tükörnek semmi keresnivalója ott. Utólag tették bele. – Lupin kezdte elveszíteni a türelmét. – Ne avatkozz bele abba, amihez semmi közöd, idióta! Csináld, amit mondok! – Hallhatta a vonal túlsó végén a zajt, amit a tükör eltörése keltett, mert diadalittasan kiáltotta: – Nos, mit mondtam neked, Kesselbach úr, hogy jó kis zsákmány lesz?… Halló… megvan? Nos? Egy levél? Győzelem! Fokváros összes gyémántja és a jóember titka!

Leakasztotta a második fülhallgatót is, mindkettőt jól a fülére szorította, majd folytatta:

– Olvasd, Marco, lassan… Előbb a borítékot… Jó… Most ismételd el.

Majd ő is megismételte:

– A fekete szattyánbőr mappában található levél másolata. És aztán? Tépd fel a borítékot, Marco. Megengedi, Kesselbach úr? Nem túl korrekt, de hát… Gyerünk, Marco, Kesselbach úr megengedte. Megvan? Akkor olvasd!

Meghallgatta, aztán csúfondáros mosollyal így szólt:

– A kutyafáját! Lehetne világosabb is! Nézzük csak, mi a lényeg: egy egyszerű papírlap, négybe hajtva, a hajtások még egészen frissnek tűnnek… nos… a lap jobb felső részén e szavak: egy méter hetvenöt, bal kisujj csonka stb. Igen, ez Pierre Leduc személyleírása. Méghozzá Kesselbach kézírásával, nemde? És a lap közepén nagy, nyomtatott betűkkel ez a szó:

APOO

Marco, kedvesem, hagyd békén a papírt, ne nyúlj se a dobozhoz, se a gyémántokhoz. Tíz perc múlva végzünk a jóemberrel. Húsz perc múlva ott vagyok nálad… Ja, tényleg, elküldted az autót? Remek! Viszlát mindjárt.

Visszaakasztotta a kagylót, kiment az előszobába, majd a hálóba, ellenőrizte, hogy a titkár és az inas nem lazította meg a kötelékeit, és hogy a szájukba tömött rongytól azért tudnak lélegezni, majd visszatért foglyához, és ellentmondást nem tűrő határozottsággal mondta:

– Vége a nevetésnek, Kesselbach. Ha nem beszélsz, úgy kell neked. Elhatároztad magad?

– Mire?

– Ne butáskodj! Mondd el, amit tudsz!

– Nem tudok semmit.

– Hazudsz. Mit jelent ez a szó: Apoo?

– Ha tudnám, nem írtam volna fel.

– Jó, de mire vagy kire utal? Honnan másoltad? Honnan származik?

Kesselbach úr nem felelt. Lupin egyre idegesebben folytatta:

– Figyelj, Kesselbach, van egy ajánlatom számodra. Bármennyire is gazdag nagyúr vagy, nincs köztünk olyan sok különbség. Az augsburgi üstfoltozó fia és Arsène Lupin, a betörők nagyhercege megegyezhet egymással mindenféle szégyenkezés nélkül. Én lakásokban lopok, te pedig a tőzsdén. Vagyis egy-egy. Nos, Kesselbach, társuljunk ebben az ügyben. Nekem szükségem van rád, mert nem tudom, miről van szó. Neked szükséged van rám, mert egyedül nem boldogulsz. Barbareux egy senki. Én pedig Lupin vagyok. Megegyeztünk?

Csönd. Lupin reszkető hangon folytatta:

– Válaszolj, Kesselbach, megegyeztünk? Ha igen, negyvennyolc órán belül megtalálom a te Pierre Leducödet. Hisz róla van szó, nem? Ez az ügy lényege. Válaszolj már! Ki ez az ember? Miért keresed? Mit tudsz róla?

Hirtelen megnyugodott, és a német vállára téve a kezét, szárazon így szólt:

– Csak egy szót. Igen vagy nem?

– Nem.

Lupin kihúzott Kesselbach mellényzsebéből egy csodálatos arany stopperórát, és a férfi térdére tette.

Kigombolta Kesselbach mellényét, szétnyitotta az ingét, szabaddá téve a mellkasát, felkapta az asztalon lévő, aranymarkolatú papírvágó kést, és a hegyét arra a helyre szegezte, ahol a szívverés lüktetett a meztelen húson.

– Utoljára kérdem!

– Nem.

– Kesselbach úr, most három óra lesz nyolc perc múlva. Ha nyolc percen belül nem válaszol, meghal.

3.

Másnap reggel, pontosan a megjelölt időben Gourel rendőrtiszt megjelent a Palace Hotelben. Meg sem állva, figyelmen kívül hagyva a liftet, fölment a lépcsőn. A negyedik emeleten jobbra fordult, végighaladt a folyosón, majd becsöngetett a 415-ös ajtón.

Mivel semmi zajt nem hallott, újra csöngetett. Nagyjából fél tucat eredménytelen próbálkozás után az emeleti irodába ment, a folyosófelügyelőhöz.

– Kesselbach úr merre van, kérem? Legalább tízszer csöngettem.

– Kesselbach úr nem aludt itt. Tegnap délután óta nem láttuk.

– És az inasa vagy a titkára?

– Őket sem láttuk.

– Ezek szerint ők sem aludtak a szállodában?

– Gondolom.

– Gondolja? Biztosnak kellene lennie benne.

– Miért? Kesselbach úr nem szállodai vendég, ő a saját lakosztályában otthon van. Nem mi szolgáljuk ki, hanem a saját inasa, így semmit sem tudunk arról, hogy mi történik nála.

– Igaz… igaz…

Gourelen látszott, hogy bajban van. Határozott parancsra jött, megszabott feladattal, amely nem haladta meg az értelmi képességeit. Ezen túllépve viszont már nem tudta, mit tegyen.

– Ha a főnök itt lenne… – mormogta a bajusza alatt –, ha a főnök itt lenne…

Megmutatta az igazolványát, és felsorolta a rangjait.

– Szóval nem látta hazajönni őket?

– Nem.

– De elmenni igen?

– Nem.

– Akkor honnan tudja, hogy elmentek?

– Egy úrtól, aki tegnap délután érkezett a 415-ösbe.

– Barna bajuszos?

– Igen. Találkoztam vele, amikor három óra tájban távozott. Ezt mondta: „A 415-ös lakói elmentek. Kesselbach úr ma este Versailles-ban alszik, a Réservoirs Hotelben, oda küldhetik a postáját.”

– De ki volt ez az ember? Milyen jogcímen beszélt?

– Nem tudom.

Gourel egyre idegesebb lett: ez az egész igencsak furcsának tűnt neki.

– Van kulcsa?

– Nincs. Kesselbach úr speciális kulcsokat csináltatott.

– Nézzük meg újra.

Gourel dühösen újra csöngetett. Semmi. Már elmenni készült, amikor hirtelen lehajolt, és a kulcslyukra szorította a fülét.

– Hallgassa csak… mintha… igen, tisztán hallani… panaszos hangok… nyögések…

Teljes erőből beleöklözött az ajtóba.

– De, uram, nincs joga hozzá…

– Még hogy nincs jogom hozzá!

Egyre erősebb ütéseket mért az ajtóra, de hiába.

– Gyorsan, gyorsan, hívjon egy lakatost!

Az egyik boy futva távozott. Gourel hangos, ám bizonytalan léptekkel fel s alá járkált. A többi emelet inasai csoportokba verődtek. Megérkezett a vezetőség is.

– Menjünk be a szomszédos szobákon keresztül. Van közös ajtajuk a lakosztállyal, nemde?

– Igen, de ezek az ajtók mindkét oldalról be vannak reteszelve.

– Akkor telefonálok a főkapitányságra – jelentette ki Gourel, aki nyilván nem tudott a főnöke nélkül döntéseket hozni.

– És a helyi rendőrőrsre is – mondta valaki.

– Rendben, ha akarják – felelte Gourel az olyan ember hangján, akit ez a formalitás kevéssé érdekel.

Amikor visszatért a telefonálásból, a lakatos már szinte az összes kulcsát kipróbálta. A legutolsó végül nyitotta az ajtót. Gourel besietett.

Azonnal arrafelé vette az irányt, ahonnan a panaszos hangokat hallotta, és beleütközött a titkár, Chapman és az inas, Edwards testébe. Az egyiküknek, Chapmannek nagy türelemmel sikerült egy kicsit meglazítania a szájtömését, így halkan nyögdécselt. A másik, úgy tűnt, alszik.

Kiszabadították őket.

– És Kesselbach úr? – kérdezte idegesen Gourel.

Átment a szalonba. Kesselbach úr a fotel támlájához kötözve ült, az asztal mellett. A feje a mellére csuklott.

– Elájult – mondta Gourel, ahogy közelebb lépett hozzá. – Biztos nagyon erőlködött, és teljesen kimerült.

Gyorsan elvágta a vállakat tartó köteleket. A test előredőlt és lezuhant a székről. Gourel megragadta, majd hátrálva felkiáltott:

– Meghalt! Tapintsák meg… jéghideg a keze, és nézzék a szemét!

– Embólia vagy agyvérzés… – kockáztatta meg valaki.

– Tényleg nincs sebesülés sehol. Természetes halál.

Felfektették a halottat a kanapéra, és elkezdték vetkőztetni. Ám a fehér ingen azonnal láthatóvá vált néhány vörös folt, és az inget kinyitva észrevették a mellkason, a szív tájékán az apró vágást, amelyből még mindig szivárgott a vér.

Az ingre pedig egy névjegykártyát tűztek.

Gourel fölé hajolt: Arsène Lupin kártyája volt, vérben úszva.

– Bűntény! Arsène Lupin! – kiáltotta felegyenesedve, majd határozott, parancsoló hangon folytatta: – Menjenek ki! Mind! Senki se maradjon itt… a két urat vigyék át egy másik szobába, és ott lássák el! Távozzanak mind!… Senki nem érhet semmihez… mindjárt jön a főnök!

4.

Arsène Lupin!

Gourel csak ezt a két végzetes szót ismételgette teljes döbbenettel. Úgy visszhangzott benne a név, mint a harangzúgás. Arsène Lupin! A bűnözőkirály! A fantasztikus kalandor! Hát lehetséges ez?

– Nem, nem – mormolta –, az nem lehet, hiszen meghalt!

Csakhogy az itt a kérdés: tényleg meghalt?

Arsène Lupin!

A holttest mellett állva csak bután, mélán nézett maga elé, ide-oda forgatva kezében a névjegyet, miközben félelem járta át, mintha egy kísértet provokálná.

Arsène Lupin! Most mit tegyen? Cselekedjen?

Kezdjen neki a harcnak a saját erejéből? Nem, nem, jobb, ha nem tesz semmit… Elkerülhetetlen lenne, hogy hibázik egy ilyen ellenféllel szemben. És különben is, mindjárt jön a főnök! Gourel egész lelkiállapotáról árulkodott ez a rövid mondat. Bár ügyes volt és kitartó, bátor és tapasztalt, erős, mint a bika, mégis az a fajta ember volt, aki csak akkor lép, ha vezetik, csak akkor végez jó munkát, ha parancsokat követ.

És a kezdeményezőkészség hiánya csak súlyosbodott, amióta Lenormand úr vette át Dudouis úr helyét a főparancsnokságon. Lenormand úr igazi vezető volt. Vele biztos lehetett benne az ember, hogy jó úton halad. Annyira biztos, hogy Gourel abban a pillanatban megtorpant, ha nem kapott utasítást a főnöktől.

De hát a főnök jönni fog! Gourel az óráján kiszámolta érkezése pontos idejét. Csak nehogy megelőzze a rendőrfelügyelő, vagy a már nyilván kijelölt vizsgálóbíró vagy az orvos szakértő ne tegyen felelőtlen megállapításokat, mielőtt a főnök ki tudja jelölni az ügy lényeges pontjait!

– Hé, Gourel, miről ábrándozol?

– Főnök!

Lenormand úr fiatalembernek tűnt arckifejezése és szemüvege mögött csillogó szeme alapján, de hajlott háta, száraz, viaszosan sárga bőre, őszülő szakálla és haja, beteges külseje, megtört és bizonytalan járása elárulta valódi korát.

Egész korábbi életét kormánybiztosként a gyarmatokon töltötte, a legveszélyesebb helyeken. Átesett mindenféle trópusi betegségen, ugyanakkor a fizikai leépülés ellenére fékezhetetlen energiát gyűjtött össze, megszokta a magányos életet, keveset beszélt, csöndben dolgozott, bizonyos értelemben mizantróp lett. Aztán hirtelen, ötvenöt éves kora táján megérdemelt hírnévre tett szert a biskrai{1} három spanyol ügye kapcsán. Ekkor orvosolták az őt ért igazságtalanságokat, és kinevezték Bordeaux-ba, majd Párizsba helyettes főkapitánynak, míg végül Dudouis úr halála után rendőrfőkapitánynak. És minden egyes pozícióban olyan meglepő találékonysággal, kreativitással járt el, olyan friss és eredeti kvalitásokat mutatott, és főként olyan pontos és helytálló eredményeket ért el a közvéleményt foglalkoztató négy-öt legutóbbi bűnügyben, hogy nevét a leghíresebb rendőrökével versenyeztették. Gourel egy percig sem kételkedett. A Főnök kedvenceként, aki szerénysége és csöndes odaadása miatt kedvelte, Lenormand urat mindenki fölé helyezte a rangsorban. Ő volt a bálvány, az Isten, aki sosem téved.

Ezen a napon azonban Lenormand úr különösen fáradtnak tűnt. Fásultan foglalt helyet, kigombolta szalonkabátját, amely idejétmúlt szabása és olívazöld színe miatt vált híressé, kibontotta szintén ismertté vált gesztenyebarna sálját, és így szólt:

– Beszélj!

Gourel elmondott mindent, amit látott és megtudott; mindezt igencsak lényegre törően, ahogy a főnök elvárta tőle.

Ám amikor megmutatta Lupin kártyáját, Lenormand összerezzent.

– Lupin! – kiáltotta.

– Igen, Lupin, előbukkant a vad a bozótból.

– Annál jobb, annál jobb – mormolta Lenormand kis gondolkodás után.

– Igen, annál jobb – ismételte Gourel, aki szívesen visszhangozta hallgatag főnöke ritka megszólalásait –, hisz végre méltó ellenféllel kerül szembe… Lupin majd emberére talál!… megsemmisül… Lupin…

– Keress! – vágott a szavába Lenormand.

Mintha egy vadász szólt volna a kutyájának. És valóban, Gourel, akár az okos, élénk és éles szemű kutya, főnöke szeme láttára nekiállt kutatni. Lenormand úr a botja végével ide-oda böködött: egy sarokba, egy fotelre, mintha egy bokorra vagy egy fűcsomóra mutatna aprólékos gondossággal.

– Semmi – jelentette ki az őrmester.

– Szerinted semmi – jegyezte meg Lenormand.

– Épp ezt akartam mondani… Tudom, hogy az ön számára vannak dolgok, amelyek emberekként, valóságos tanúkként beszélnek. Mindenesetre íme egy gyilkosság, amely egyértelműen Lupin számlájára írható.

– Az első – mondta Lenormand úr.

– Az első, valóban… Ez elkerülhetetlen volt. Nem lehet ilyen életet élni anélkül, hogy egy szép napon a körülmények hatására el ne kövessünk egy gyilkosságot. Kesselbach úr nyilván védekezett…

– Nem, hiszen meg volt kötözve.

– Valóban – ismerte el Gourel kissé tanácstalanul –, és ez igencsak különös… Miért ölne meg egy ellenfelet, aki nem tud védekezni? Mindenesetre, ha tegnap megragadhattam volna a gallérját, amikor az előszobaajtóban szemben állt velem…

Lenormand úr időközben kilépett az erkélyre. Aztán meglátogatta Kesselbach úr hálószobáját, és ellenőrizte az ablakok és ajtók állapotát.

– A két helyiség ablakai zárva voltak, amikor bejöttem – mondta Gourel.

– Becsukva vagy bezárva?

– Senki nem nyúlt hozzájuk. Zárva voltak, főnök…

A szalonból érkező hangokat hallva sarkon fordultak. Az orvos szakértő már vizsgálta a halottat, és Formerie úr, a vizsgálóbíró is megérkezett.

– Arsène Lupin! – kiáltott fel Formerie. – Nagy örömömre szolgál, hogy a jósors végre elém hozta azt a gazembert. Majd meglátja a fickó, milyen fából faragtak!… Ráadásul ez most gyilkosság… Kard ki kard, Lupin mester!

Formerie úr nem felejtette el Lamballe hercegnő diadémjának különös esetét, és azt az elképesztő cselt, amellyel Lupin átverte őt néhány évvel azelőtt. Az ügyről a mai napig beszéltek az Igazságügyi Palotában. Még mindig nevetség tárgya volt, és Formerie úr azóta is őrizgette a haragját és a vágyat, hogy látványosan bosszút álljon.

– A gyilkosság egyértelmű – jelentette ki teljes meggyőződéssel –, az indítékra is könnyen rájövünk. Egyszóval minden jó úton halad… Üdvözlöm, Lenormand úr… Nagyon örülök…

Pedig egyáltalán nem örült. Ellenkezőleg: Lenormand úr jelenléte határozottan zavarta, mivel a rendőrfőkapitány nem rejtette véka alá megvetését iránta. Mindazonáltal összeszedte magát, és az orvoshoz fordult:

– Nos, doktor úr, úgy véli, hogy a halál nagyjából tizenkét órával ezelőtt vagy talán még korábban következett be?… Igen, én is így gondolom… teljesen egyetértünk… és a gyilkos eszköz?

– Nagyon finom pengéjű kés, vizsgálóbíró úr – felelte az orvos. – Nézze, a halott zsebkendőjével törölték le…

– Valóban, valóban… látható a nyoma… Most pedig kikérdezzük Kesselbach úr titkárát és inasát. Nem kétlem, hogy a tanúvallomásuk némi felvilágosítással szolgál majd.

Chapman, akit átvittek a szalontól balra lévő szobájába, már magához tért a sokkból, akárcsak Edwards. Chapman részletesen elmesélte az előző nap eseményeit, Kesselbach úr aggodalmaitól kezdve az úgynevezett Ezredes megjelenésén keresztül a megtámadásukig.

– Ó, nocsak! – kiáltotta Formerie. – Van egy cinkos! És hallotta a nevét is… Marco, azt mondja. Ez nagyon fontos. Ha elcsípjük a cinkost, nagy lépést teszünk előre…

– Egyelőre még nem csíptük el – jegyezte meg Lenormand.

– Majd meglátjuk… mindent a maga idejében. Mondja csak, Chapman úr, ez a Marco azonnal távozott, miután Gourel úr becsöngetett?

– Igen, hallottuk, ahogy elmegy.

– És ezután már nem hallottak semmit?

– De igen… időnként, de csak foszlányokat… Az ajtó csukva volt.

– Milyen fajta hangokat?

– Kiabálást. Az az ember…

– Hívja csak a nevén: Arsène Lupin.

– Arsène Lupin valószínűleg telefonált.

– Remek. Majd kikérdezzük azt a személyt, aki a városi telefonvonalakat kezeli. És később őt is hallották távozni?

– Ellenőrizte, hogy jól meg vagyunk-e kötözve, és egy negyedórával később becsukta az előszobaajtót maga mögött.

– Igen, miután elkövette a gyilkosságot. Remek, remek… Minden egybevág… És aztán?

– Aztán már nem hallottunk semmit. Eltelt az éjszaka… elszunnyadtam a fáradtságtól, Edwards is… és csak ma reggel…

– Igen, tudom… Jól haladunk… minden egybevág…

Elgondolkodva sorolta nyomozása szakaszait, mint aki megannyi vereséget mért az ismeretlenre:

– A cinkos… a telefon… a gyilkosság időpontja… a hangok… jól van, most már csak az indítékot kell megtalálnunk. Nos, mivel Lupinről van szó, az indíték világos. Lenormand úr, nem vette észre behatolás nyomait?

– Nem.

– Ebben az esetben az áldozattól magától loptak el valamit. Megtalálták a tárcáját?

– Otthagytam a zakója zsebében – mondta Gourel.

Mindannyian visszamentek a szalonba, ahol Formerie úr megállapította, hogy a tárca csak névjegykártyákat és személyi iratokat tartalmaz.

– Furcsa. Chapman úr, nem tudja megmondani, hogy volt-e Kesselbach úrnál készpénz?

– Igen, előző nap, vagyis tegnapelőtt, hétfőn elmentünk a Crédit Lyonnais-be, ahol Kesselbach úr kibérelt egy széfet…

– Egy széf a Crédit Lyonnais-nél? Nos, ezt is meg kell vizsgálnunk.

– És mielőtt távoztunk, Kesselbach úr számlát nyitott, és fölvett öt- vagy hatezer frankot bankjegyekben.

– Remek… minden világos.

– Van még valami, vizsgálóbíró úr – folytatta Chapman –, Kesselbach úr, aki néhány napja nagyon nyugtalan volt – aminek az okát már elmondtam… egy bizonyos terv, amelynek óriási jelentőséget tulajdonított –, két dologhoz különösen ragaszkodott: először is egy ébenfa dobozhoz, amelyet a Crédit Lyonnais-nél biztonságba helyezett, valamint egy kis, fekete szattyánbőr mappához, amelyben iratokat tartott.

– És a mappa hol van?

– Lupin érkezése előtt a szemem láttára tette be ebbe az utazótáskába.

Formerie fogta a táskát, és beletúrt. A mappa nem volt ott. Megdörzsölte a kezét.

– Nos, minden egybevág… Ismerjük a tettest, a gyilkosság körülményeit és az indítékot. Ez az ügy nem fog elhúzódni. Egyetértünk mindenben, Lenormand úr?

– Semmiben sem értünk egyet.

Döbbent csend támadt. Időközben megérkezett a felügyelő, és a nyomában, az ajtót őrző rendőrökkel mit sem törődve, az újságírók és a hotel személyzete befurakodott az előszobába.

Bármennyire is ismert volt Lenormand durva stílusa, amely néha még a káromkodást is magában foglalta, és amiért felsőbb körökben meg is rótták néha, a válasz kendőzetlensége mindenkit zavarba ejtett, Formerie pedig különösen tanácstalannak tűnt.

– De hát – mondta –, ez tényleg egyszerűnek tűnik: Lupin a tettes…

– De miért ölt? – vetette ellen Lenormand úr.

– Hogy lopjon.

– Bocsánat, de a tanúk vallomása szerint a lopás már a gyilkosság előtt megtörtént. Kesselbach urat előbb megkötözték, betömték a száját, majd kirabolták. Lupin, aki korábban sose gyilkolt, miért ölt volna meg egy már kifosztott és cselekvőképtelenné tett embert?

A vizsgálóbíró simogatni kezdte hosszú, szőke pofaszakállát – ez volt a szokása, ha valamilyen megoldhatatlannak tűnő kérdésen töprengett.

– Erre több válasz is lehetséges – felelte.

– Mégpedig?

– Ez még… nagyon sok ismeretlen tényezőtől függ… Amúgy is, ez az ellenvetés csak az indítékra vonatkozik. A többiben egyetértünk.

– Nem.

Ez már megint annyira világos, határozott és udvariatlan válasz volt, hogy a teljesen tanácstalanná vált vizsgálóbíró nem mert ellenkezni, csak döbbenten nézett bizarr kollégájára.

– Mindenkinek megvan a maga módszere – nyögte ki végül. – Kíváncsi vagyok az önére.

– Nekem nincs.

A rendőrfőkapitány felkelt, és botjára támaszkodva tett néhány lépést a helyiségben. Mindenki hallgatott körülötte; igencsak különös látvány volt, ahogy ez a beteges külsejű, megtört öregember uralkodik mindenki felett, bár ezt a közönség egyelőre csak tűrte, de nem fogadta el.

Végül, hosszú csend után Lenormand kijelentette:

– Szeretném megnézni a lakosztállyal szomszédos helyiségeket.

Az igazgató megmutatta neki a hotel alaprajzát. A jobb oldali szobának, amely Kesselbach úré volt, nem volt más kijárata, csak az előszobán keresztül. De a bal oldali, a titkáré egy másik helyiségre nyílt.

– Nézzük meg.

– De a köztes ajtó be van reteszelve, és az ablak zárva – mormogta Formerie a vállát vonogatva.

– Nézzük csak meg – ismételte Lenormand.

Bevezették a helyiségbe, amely a Kesselbach asszony számára fenntartott öt szoba egyike volt. Lenormand kérésére továbbmentek a többi szobába is. Minden ajtó mindkét oldalról be volt reteszelve.

– Egyikben sem lakik senki? – kérdezte a főkapitány.

– Nem.

– A kulcsok?

– A kulcsok az irodában vannak.

– Szóval senki nem tudott bemenni?

– Senki, kivéve az emeleti inast, aki szellőztet és port töröl.

– Hívják ide.

Az inas, egy bizonyos Gustave Beudot azt felelte, hogy előző nap, a feladatának megfelelően, bezárta mind az öt szoba ablakát.

– Hánykor?

– Este hatkor.

– És nem vett észre semmit?

– Nem, semmit.

– És ma reggel?

– Ma reggel nyolckor kinyitottam az ablakokat.

– És nem talált semmit?

– Nem… semmit… illetve…

Habozott. Végül addig faggatták, míg elárulta: – Nos, a 420-as szoba kandallója mellett találtam egy cigarettatárcát, és azt gondoltam, ma este beviszem az irodába.

– Magánál van most? – Nem, a szobámban. Barnarézből van, az egyik oldalában tartják a cigarettapapírt és a dohányt, a másikban a gyufát. Arany kezdőbetűk vannak rávésve. Egy L. és egy M.

– Mit mond?

Chapman szólalt meg, előrelépve. Nagyon meglepettnek látszott.

– Barnaréz tárca?

– Igen.

– Három rekesszel a dohánynak, a papírnak és a gyufáknak… orosz dohány, vékony szálú, szőke?

– Igen.

– Menjen érte… látni akarom… hogy magam győződjek meg róla…

A főkapitány intésére Gustave Beudot távozott. Lenormand úr időközben helyet foglalt, és éles szemével vizsgálta a szőnyeget, a bútorokat, a függönyöket.

– Ez a 420-as, ugye? – kérdezte.

– Igen.

A vizsgálóbíró elvigyorodott.

– Szeretném tudni, milyen kapcsolatot lát eme incidens és a bűntény között. Öt zárt ajtó választ el minket a helyiségtől, ahol Kesselbach urat meggyilkolták.

Lenormand úr válaszra se méltatta.

Telt az idő. Gustave nem tért vissza.

– Hol van Gustave szobája, igazgató úr?

– A hatodikon, és a Judée utcára néz, tehát pont fölöttünk. Furcsa, hogy még nem jött vissza.

– Utánaküldene valakit, lenne szíves?

Az igazgató maga ment utána, Chapman társaságában. Néhány perc múlva feldúlt arccal, egyedül tért vissza.

– Nos?

– Meghalt…

– Megölték?

– Igen.

– Ó, ördög és pokol, erősek a nyomorultak! – mennydörögte Lenormand. – Siess, Gourel, zárjanak be minden ajtót… figyeljék a kijáratokat… Igazgató úr, vezessen Gustave Beudot szobájába, kérem.

Az igazgató elindult kifelé. Mielőtt azonban elhagyta volna a szobát, Lenormand lehajolt, és fölszedett a földről egy kis, kör alakú papírdarabkát, amelyet már egy ideje figyelt.

Kék szegélyű címke volt. A 813-as szám állt rajta. Betette a tárcájába, majd csatlakozott a többiekhez.

5.

Egy finom vágás a háton, a két lapocka között…

– Ugyanolyan sebesülés, mint Kesselbach úré – jelentette ki az orvos.

– Igen – mondta Lenormand úr –, ugyanaz a kéz sújtott le ugyanazzal a fegyverrel.

A holttest helyzetéből ítélve az áldozatot akkor lepték meg, amikor az ágya előtt térdelve kereste a cigarettatárcát, amelyet a matrac alatt rejtett el. A karja még mindig az ágy sodronya és a matrac között volt, de a tárca eltűnt.

– Bizonyára rendkívül kompromittáló lehetett az a tárgy – kockáztatta meg Formerie, aki már nem mert határozott véleményt formálni.

– De még mennyire! – felelte a főkapitány.

– De ismerjük a monogramot: L. és M., és mindazzal együtt, amit Chapman úr tudhat, nem lesz nehéz kiderítenünk.

– Chapman! Hol van? – kiáltott fel Lenormand.

Kinéztek a folyosóra, ahol rengeteg ember zsúfolódott össze, de Chapman nem volt köztük.

– Chapman úr velem együtt ment fel – mondta az igazgató.

– Igen, tudom, de lefelé már nem jött önnel.

– Nem, őt otthagytam a holttest mellett.

– Otthagyta? Egyedül?

– Azt mondtam neki: „Ne mozduljon el innen.”

– És nem volt ott senki? Nem látott senkit?

– A folyosón nem.

– És a szomszédos szobákban vagy a kanyar mögött senki nem rejtőzött?

Lenormand úr nagyon izgatottnak látszott. Fel-le járkált, nyitogatta a szobák ajtaját. És hirtelen elrohant, de olyan hévvel, amit senki nem feltételezett volna róla.

Lesietett a hat emeleten, az igazgató és a vizsgálóbíró a nyomában loholt. Odalent Gourel a bejáratot őrizte.

– Senki nem ment ki?

– Senki.

– És a másik kapun, az Orvieto utcain?

– Odaállítottam Dieuzyt.

– Határozott paranccsal?

– Igen, főnök.

A szálloda nagy előcsarnokában csoportokba verődő, aggódó lakók a furcsa gyilkossági ügyről érkező, többé-kevésbé pontos híreket taglalták. Az alkalmazottakat egyenként hívták le telefonon, és Lenormand mindegyiket azonnal kikérdezte.

De egyikük sem tudott a legcsekélyebb információval sem szolgálni. Ekkor azonban megjelent egy szobalány az ötödikről. Nagyjából tíz perccel korábban találkozott két úrral, akik lefelé mentek a szolgálati lépcsőn, az ötödik és negyedik emelet között.

– Nagyon gyorsan mentek. Az egyik kézen fogta a másikat. Meg is lepődtem, hogy két ilyen úr miért a hátsó lépcsőn közlekedik.

– Felismerné őket?

– Az elsőt nem. Elfordította a fejét. Vékony, szőke. Fekete puhakalapot és fekete öltönyt viselt.

– És a másik?

– Ó, a másik egy angol, kerek, borotvált arcú, kockás öltönyben. Kalapot nem viselt.

A leírás tökéletesen illett Chapmanre.

– Olyan furcsán nézett… mint egy bolond – tette hozzá a szobalány.

Gourel kijelentése nem elégítette ki Lenormand-t. Kikérdezte az összes boyt, akik az ajtókban álltak.

– Ismeri Chapman urat?

– Igen, uram, mindig beszélgetett velünk.

– És nem látta elmenni?

– Nem, ma délelőtt nem ment el.

Lenormand úr a rendőrfelügyelőhöz fordult:

– Hány embere van, felügyelő úr?

– Négy.

– Az nem elég. Telefonáljon a titkárának, hogy küldjön el minden mozgósítható embert. Kérem, szervezze meg a legszigorúbb ellenőrzést minden kijáratnál. Ostromállapot, felügyelő úr…

– De kérem, és a vendégeim? – tiltakozott az igazgató.

– Nem érdekelnek a vendégei, uram. A feladatom mindennél előbbre való, márpedig a feladatom az, hogy bármi áron tartóztassam le…

– Vagyis azt hiszi… – kockáztatta meg a kérdést a vizsgálóbíró.

– Nem hiszem, hanem tudom, hogy a kettős gyilkosság elkövetője még az épületben tartózkodik.

– De hát Chapman…

– Jelenleg nem teszem tűzbe a kezem, hogy Chapman még él. Mindenesetre perceken, másodperceken múlik… Gourel, fogj két embert, és kutassátok át a negyediken az összes szobát… igazgató úr, az egyik alkalmazottja elkíséri őket. A többi emelethez majd akkor kezdünk hozzá, ha megérkezett az erősítés. Gyerünk, Gourel, indul a vadászat, jól nyisd ki a szemed… nagy vadról van szó.

Gourel elsietett az embereivel. Lenormand úr a hallban maradt, az irodák mellett. Most azonban nem ült le, ahogy szokása volt. A főbejárattól elgyalogolt az Orvieto utcai bejárathoz, majd vissza.

Időnként parancsokat osztogatott:

– Igazgató úr, figyeljék a konyhákat, onnan is ki lehet jutni… Igazgató úr, kérem, mondja meg a telefonos-kisasszonynak, hogy a bent lévők közül senki sem kérhet városi vonalat. Ha valaki a városból telefonál, kapcsolja a kívánt személyt, de jegyezze fel az illető nevét. Igazgató úr, írasson egy listát azokról a vendégekről, akiknek a neve L-lel vagy M-mel kezdődik.

Mindezeket jó hangosan mondta, mint a hadseregtábornok, aki a csata végkimenetelét eldöntő parancsokat ad a hadnagyainak.

És valóban könyörtelen, szörnyű csata zajlott az elegáns párizsi palota díszletei között a nagy hatalmú rendőrfőkapitány és az üldözött, bekerített, szinte már elfogott titokzatos személy között, akinek ravaszsága és vakmerősége példátlannak tűnt.

A nézőközönséget szinte megbénította a szorongás: mindenki az előtér közepén zsúfolódott össze csöndben, lélegzet-visszafojtva, a legkisebb zajtól összerezzenve, a gyilkos pokoli alakjával lelki szemeik előtt. Vajon hol bujkál? Meg fog jelenni? Vagy talán már köztük is van? Az ott, esetleg ez itt?

Az idegek pattanásig feszültek, és ha a főkapitány nincs jelen, lehet, hogy kitört volna a lázadás, betörték volna az ajtókat és kiáramlottak volna az utcára – ám az ő személyisége valahogy megnyugtató volt, és erőt sugallt. Biztonságban érezték magukat, mint egy olyan hajó utasai, amelyet kiváló hajóskapitány irányít.

Minden tekintet az idős, szemüveges, ősz hajú úrra szegeződött, aki olívazöld szalonkabátot, gesztenyebarna sálat viselt, és hajlott háttal, remegő lábakkal sétált fel s alá.

Néha megjelent egy-egy fiú Gourel csapatából.

– Valami újság? – kérdezte Lenormand.

– Semmi, uram, eddig nem találtunk semmit.

Az igazgató két alkalommal is megpróbálta felülírni az utasításokat. A helyzet elviselhetetlenné vált. Az irodákban több utas panaszt tett, akiknek hivatalos tennivalójuk volt, vagy épp el akartak utazni.

– Nem érdekel – ismételte Lenormand.

– De én ismerem mindet.

– Jó magának.

– Ön túllépi a hatáskörét.

– Tudom.

– Fel fogják jelenteni.

– Meggyőződésem, hogy így van.

– A vizsgálóbíró úr személyesen.

– Formerie úr hagyjon engem békén! Az ő dolga az, hogy kihallgassa a személyzetet, mint ahogy most is teszi. Ami a többit illeti, az nem vizsgálóbírói feladat, hanem rendőri. Vagyis az enyém.

Ekkor egy osztagnyi rendőr áradt be a szállodába. A főkapitány, miután szétosztotta őket csoportokra, fölküldte mindet a harmadikra, majd így szólt a felügyelőhöz:

– Kedves barátom, önre bízom az ajtók őrzését. Kérem, ne engedjen senkinek. Én vállalok minden felelősséget.

Azzal a lift felé indult, hogy fölmenjen a második emeletre.

A feladat nem volt egyszerű. Sokáig tartott, mivel ki kellett nyitni hatvan szobát, átvizsgálni az összes fürdőszobát, alkóvot, szekrényt és zugot. Eredményt azonban nem hozott. Egy órával később, amikor delet ütött az óra, Lenormand épphogy befejezte a másodikat, a többiek még nem végeztek a felsőbb emeletekkel, és semmit nem találtak.

Lenormand azon töprengett, hogy a gyilkos vajon fölment-e a manzárdra.

Mindenesetre úgy döntött, lemegy a földszintre, amikor értesítették, hogy Kesselbach asszony és a társalkodónője megérkeztek. Edwards, mint régi, megbízható szolga, vállalta, hogy értesíti az asszonyt Kesselbach úr haláláról.

Lenormand belépésekor Kesselbachné lesújtottan ült egy fotelban; nem sírt, de arca eltorzult a fájdalomtól, és egész teste reszketett, mintha magas láztól vacogna.

Viszonylag magas, barna hajú nő volt, gyönyörű, fekete szemében apró aranypöttyökkel, amelyek úgy csillogtak-villogtak, mint csillagszórók a sötétben. Férjével Hollandiában ismerkedtek meg, ahol Dolorès egy régi, spanyol eredetű nemesi család, az Amontik sarjaként született.

Kesselbach azonnal beleszeretett, és immár négy éve éltek kölcsönös elkötelezettségben és gyengéd szerelemben. Lenormand úr bemutatkozott. Az asszony válasz nélkül bámult rá, mire a főkapitány elhallgatott, érzékelve, hogy sokkos állapotában meg sem érti, amit mond. Aztán hirtelen eleredt a könnye, és kérte, hogy vezessék oda a férjéhez.

A hallban Gourel, aki már kereste, odalépett Lenormand-hoz, és sietve a kezébe nyomott egy kalapot.

– Főnök, ezt találtam… Nincs kétség afelől, kié, ugye?

A fekete filcből készült puhakalap belsejében se hajszál, se címke nem volt.

– Hol találtad?

– A szolgálati lépcső második emeleti fordulójában.

– A többi emeleten semmi?

– Semmi. Mindent átkutattunk. Már csak az első emelet van hátra. És ez a kalap bizonyítja, hogy az emberünk lement odáig. Közeledünk a tűzhöz, főnök.

– Azt hiszem.

A lépcső alján Lenormand megtorpant, és azt mondta:

– Menj a felügyelőhöz, és mondd meg neki, hogy két-két embert állítson mind a négy lépcső aljába, revolverrel. És lőjenek, ha szükséges. Értsd meg, Gourel, ha Chapmant nem tudjuk megmenteni, és az emberünk elszökik, nekem végem. Már két órája megyek a saját fejem után.