Louise Fuller

Izlandi szép napok

Cara Colter

Ámor nyílvesszeje

Donna Alward

Minden seb begyógyul

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Louise Fuller, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Proof of Their One-Night Passion (Harlequin Presents)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Cara Colter, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: Matchmaker and the Manhattan Millionaire

(Harlequin Romance)

Magyarra fordította: Gaáli István

© Donna Alward, 2021 – Vinton Kiadó Kft., 2022

A mű eredeti címe: The Heiress’s Pregnancy Surprise (Heirs to an Empire 4/2) (Harlequin Romance)

Magyarra fordította: Kovács Anna

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 113. számában, 2022

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-540-4

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2022

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1122 Budapest, Városmajor u. 11.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-488-5569; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Louise Fuller

Izlandi szép napok

1. FEJEZET

Lottie Dawson megdörzsölte a szemét, aztán elhúzta hálószobája ablakának függönyét, és kinézett. A kertre még sötétség borult, de hallotta az eső egyenletes neszét.

Ásítozva pillantott az ágy melletti ébresztőórára. Még csak fél hat – túl korán van, főleg egy ilyen hideg, esős novemberi napon Suffolkban. De ma kivételesen nem bánta, hogy tizenegy hónapos kislánya hamar felébredt, mert Londonba készültek.

Sóley felé fordult, aki a kiságyában állt kócos szőke fürtjeivel, kedvenc mackóját magához szorítva. Ahogy Lottie odament hozzá, kinyújtotta kis karját, és egy helyben táncikált.

– Szia.

Lottie lehajolt, és a karjába vette. Mint mindig, most is túlcsordult a szíve. Olyan aranyos, olyan szép. Az év legrövidebb napján született, de melegen és aranylón ragyogott, mint a nap, amelyről a nevét kapta, s amely kisütött a tiszteletére azon a decemberi napon.

– Menjünk, melegítsük meg a tejet – motyogta Lottie, és belélegezte lánya tiszta, édeskés illatát.

Amikor felkapcsolta a villanyt a konyhában, bosszúsan összeráncolta a homlokát. A mosogatóban egy használt serpenyő, a telemorzsázott asztalon szalonnás szendvics maradványai, mellette nyitott szerszámosláda és egy tetoválógép.

Szeretett a bátyjával, Lucasszal élni, de a százkilencvenöt centijével túl sok helyet foglalt el a kis vidéki házban. Főleg, mivel Lucas úgy képzelte az otthonosságot, hogy alváshoz lehúzza a csizmáját…

Rosszallóan csettintett a nyelvével, csípőjére ültette Sóleyt, és a lánya nagy kék szemébe nézett.

– Nézd, micsoda rendetlenséget csinált Lucas bácsi.

De most nincs idő rendet tenni, tizenegyre Londonba kell érnie.

Miközben megtöltötte a vízforralót, szíve gyorsabban vert. Az islingtoni galéria kicsi volt, de ott volt az első önálló kiállítása Sóley születése óta. És meglepetésére már el is kelt néhány darabja. Nagyszerű érzés volt, hogy ilyen jól fogadják a munkáját, de még jobban örült, hogy a Barker Alapítvány ma egy megbízásról akar vele tárgyalni. Ez óriási előrelépés lenne. Az előleg lehetővé tenné, hogy teljesen a munkájára koncentráljon, én ne kelljen esténként tanítania. Talán még a műhelyét is kibővíthetné.

Bátyja a nappali kanapéján aludt. Amióta Lottie megvette a házat, gúnyolódott húga „árulásán”, és azzal cukkolta, hogy a jelzáloghitel az első lépés a hatalom sötét oldalára. Ő és az anyjuk, Izzy úgy tudta, Lottie egy privát megbízásból szerzett pénzt a házra, de ez nem volt igaz. Lottie hazudott nekik – valójában a biológiai apjától származott a pénz, akinek a létezéséről két évvel ezelőttig fogalma sem volt.

Ellenőrizte a tej hőmérsékletét, odaadta Sóleynek az üveget, és visszament vele az emeletre. Miközben összeszedte a ruháit, arra a pillanatra gondolt, amikor egy autópálya-benzinkútnál találkozott Alistair Bannonnal.

Gyomra görcsbe rándult az emlékre. Apja nem nyilvánvalóvá tette, hogy nem akarja tartani a kapcsolatot felnőtt lányával. Kijózanító találkozó volt, rövid beszélgetésük merev és görcsös.

Csizmás lépteket hallott a földszintről: Lucas felkelt.

Mit szólna a bátyja a levélhez, amit az apja küldött neki a találkozó után? Udvarias, óvatosan megfogalmazott sorok voltak, világos üzenettel: a lányát figyelemre méltó fiatal nőnek találja, és minden jót kíván neki a jövőre nézve. A levélhez csekket is mellékelt, amolyan kárpótlásképpen a gyerek- és fiatalkorában elmaradt tartásdíjért.

Lottie-ra rátört az émelygés, amikor elolvasta. Hát ennyire értékeli az apja: egy négyjegyű összegre. Nagy volt a kísértés, hogy széttépje a csekket.

De aztán teherbe esett…

A lánya is apa nélkül fog felnőni, akárcsak ő maga. Még mindig alig tudta elhinni, hogy ez valóban megtörtént. Védekeztek, de valamelyik gumi hibás lehetett.

A hidegtől remegve felöltözött, és megpróbált nem odafigyelni felgyorsult szívverésére. Túlságosan is jól emlékezett arra az éjszakára, amikor a lánya megfogant.

Kételkedett benne, hogy valaha elfelejti. Olyan volt ez, mint egy krónikus láz: a szenvedély már rég elhalványult, de az emlékek még mindig ott voltak a csontjaiban. Néha, amikor meglátott egy szőke, széles vállú férfit, hirtelen megtorpant, és behunyta a szemét, olyan hevesen tört rá a vágy.

Ragnar Steinn…

Őt sem fogja soha elfelejteni.

De bár izmos teste és szépen rajzolt profilja egy északi istené volt, a viselkedése nagyon is emberi: egyszerűen elsompolygott, mielőtt ő felébredt volna.

– Úgy tűnik, havazni fog – jegyezte meg Lucas, amikor Lottie belépett a nappaliba Sóleyjel.

Be volt kapcsolva az öreg tévé, és Lucas a szalonnás szendvicse maradékát falta. Húga bosszús arca láttán hunyorogva elvigyorodott.

– Bocs a kupiért. Eltakarítom, megígérem, és a tűzifát is felaprítom és felpakolom, mielőtt jön a fagy. Ma is vigyázzak a kis napsugárra?

Lottie megrázta a fejét.

– Nem, de kivihetnél minket az állomásra.

– Oké, de csak ha kapok egy ölelést.

Lucas kinyújtotta a karját az unokahúga felé, s a kislány nevetve odahajolt. Amikor a férfi a karjára vette és vonásai ellágyultak, Lottie-nak elszállt a haragja.

Lucas adott egy darab banánt Sóleynek, és a húgára nézett.

– Fel tudnál tenni vizet, ha már úgyis állsz?

Lottie a faliórára pillantott. Még volt egy kis idejük az indulásig.

– Oké, főzök teát – sóhajtotta, átment a konyhába, és feltette a vízforralót a tűzhelyre.

– Hallod, szerintem Sóley sokkal fejlettebb, mint a korabeli gyerekek – hallotta Lucas hangját a nappaliból.

– Gondolod? – mosolygott Lottie.

– Persze. Úgy nézi a híreket, mintha értené, miről van szó.

– Jó, akkor mostantól leszavazunk, ha focit akarsz nézni.

– De komolyan, teljesen lebilincseli ez a pasas. Gyere, nézd meg.

– Jövök.

Lottie visszament a nappaliba, és a lányára pillantott, aki a tévé mellé húzódott. Lucas igazat beszélt, a kislányt teljesen lenyűgözte, amit a képernyőn látott. Egy interjú volt: a női riporter egy férfit kérdezett, és ugyanolyan csodálattal nézett rá, mint Sóley. Lottie-nak először csak a férfi szőke haja és gleccserkék szeme tűnt fel, aztán az egész arcát szemügyre vette.

És rögtön leesett az álla.

Ő volt az.

Ragnar.

Lottie találkozni akart volna vele, miután megtudta, hogy terhes, de mindketten törölték a profiljukat a társkereső alkalmazáson, amelyen megismerkedtek, így nem volt már nyoma, és Lottie az interneten sem talált egyetlen Ragnar Steinnt sem, aki hasonlított volna rá.

Összepréselte az ajkát. Nem mintha bármin is változtatott volna a találkozás: Ragnar nyilvánvalóvá tette a viselkedésével, hogy csak egyéjszakás kaland érdekelte. Aligha fogadta volna kitörő örömmel a hírt, hogy apa lesz.

– Ki ez egyébként? Miért ad interjút? – kérdezte a lehető leglazábban, de a hangja vékonyan és remegve szólt.

Hála istennek, Lucas nem vett észre semmit.

– Ragnar Stone. Van az felkapott társkereső alkalmazás, annak a tulajdonosa. Most akarja elindítani a VIP-változatot.

– Melyik alkalmazás? – kérdezte Lottie fahangon.

De felesleges volt a kérdés, már tudta a választ. Akkor még azt hitte, hogy Ragnar is csak olyan, mint ő: egy mezei felhasználó, aki ismerkedni szeretne. Fogalma sem volt, hogy ő a tulajdonos, és a férfi sem említett egy szóval sem, ebben biztos volt.

– Tudod, az Ice/BreakR. – Lucas a húgára nézett. – Ja, hát persze hogy tudod…

Végül is ő regisztrálta Lottie-t az alkalmazásra, és ő beszélte rá, hogy válaszoljon a mindenféle kérdésekre, a politikától a nyaralásig. Úgy voltak megfogalmazva, hogy a felhasználónak spontán eszébe jusson róluk valami, s ez a jelek szerint jobban segített összehozni az egymáshoz illő párokat, mint a fényképek vagy a kedvelt és nem kedvelt dolgok listája.

Lottie tudta, hogy Lucas felelősnek érzi magát a vele történtekért, de még mindig túlságosan sokkhatás alatt állt ahhoz, hogy megnyugtassa.

Ragnar Stone!

Tehát hamis vezetéknevet mondott. És nem csak használta az alkalmazást – az az övé az egész!

Lassan kifújta a levegőt, próbálta megemészteni a hírt. Még jó, hogy Lucas a képernyőt bámulta, és nem figyelt rá.

– Londonban van?

– Igen, a megnyitóra jött. Ott van egy irodája. – Lucas megtörölte Sóley száját a pólója szegélyével. – Egy átalakított raktárépületben Docklandsben. Ismered Nicket, nem?

Lottie bólintott. Nick Lucas egyik barátja volt; a zenekarában dobolt, nappal pedig graffitiművészként tevékenykedett.

– Ő tervezte Stone irodaházának homlokzatát. Nagyon jól néz ki. Egyszer mutatott pár fényképet.

Lottie megköszörülte a torkát.

– Találkozott már vele?

Lucas a fejét rázta.

– Á. Az ember örülhet, ha a szélárnyékában hajózhat az ilyen pasasoknak, mint ez a Stone.

Lottie pislogott. Lucasnak valószínűleg igaza van, húsz hónappal ezelőtt ő is ugyanezt érezte abban a szállodai szobában. Bátyja szavai visszarántották a földre. Neki és Sóleynek nincs helye Ragnar életében.

– Mikor vigyelek az állomásra?

Lottie visszafordította tekintetét a képernyőre, és Ragnar arcát nézte. Akaratlanul is felidéződött benne az érzés, ahogy a férfi ajka az övére tapad. Rendkívül jóképű volt, és bámulatosan hasonlított szőke, kék szemű lányára – kivéve a gödröcskéket, mert azokat Sóley tőle örökölte.

Fájdalmasan megfeszült benne valami. Mi van, ha a hasonlóság túlmutat a puszta külsőségeken? Mindig is szörnyű volt számára, hogy úgy nőtt fel, hogy nem tudta, honnan származik a DNS-ének a fele. Valahogy mindig úgy érezte, hiányzik belőle egy fontos rész.

Vajon másképp alakult volna, ha az apja már csecsemőkorában értesült volna a létezéséről? És ami ennél is fontosabb: vajon megtagadhatja-e a lányától az esélyt, hogy megkapja azt, amire ő maga mindig is olya nagyon vágyott?

Tépelődött. Ha megpróbálná felhívni Ragnart, biztos nem kapcsolnák; ha pedig mégis – lenne bátorsága elmondani neki telefonon, hogy apa lett? Tanácstalanul az alsó ajkába harapott.

Aztán megköszörülte a torkát.

– Öö… jó lenne, ha mégis tudnál ma vigyázni Sóleyre. Valamit el kell intéznem. Egyedül.

2. FEJEZET

Ragnar Stone utálta az interjúkat, de egy világszerte népszerű társkereső alkalmazásvállalat igazgatójaként időről időre eleget kellett tennie a felkéréseknek.

Felállt, és kezet fogott a komoly fiatalemberrel. Mindig ugyanaz volt; a legtöbb választ a PR-osztályának legújabb tagja is meg tudta volna adni ezekre a kérdésekre. De a PR-főnöke szerint a közönség alig várja, hogy jobban megismerje a márka mögött álló embert, így hát Ragnar ma már nem kevesebb, mint huszonkét interjút adott, amit csupán egy félórás ebédszünet szakított meg.

Hála istennek végzett.

Levette a zakóját, meglazította nyakkendőjét, és épp egy fekete kapucnis pulóvert húzott magára, amikor asszisztense, Adam lépett a szobába.

– Mikor jön a kocsi reggel? – kérdezte Ragnar, s a laptopjáért nyúlt.

– Fél hétkor. Hétkor megbeszélése van James Millnerrel, nyolckor találkozik a tervezőcsapattal, aztán Caroline Woodwarddal reggelizik.

– Oké, akkor holnap találkozunk. – Futólag rámosolygott az asszisztensére. – És köszönöm, hogy minden ilyen simán ment, Adam.

Amikor nem sokkal később belépett a liftbe, kimerülten végigsimított az arcán. Már csak egy hét. Amint az új alkalmazás elindul, végre kivehet egy régóta megérdemelt szabadnapot. Túl régóta nem volt szabadságon; az évi két hétből mindössze néhány nap lett.

Mióta két évvel ezelőtt elindította az Ice/BreakR-t, alaposan elkapta a gépszíj. Gyakorlatilag reggeltől estig dolgozott, szállodákban evett és aludt. No meg persze a csodálatos, bolond és zűrös családja sem hagyott neki nyugtot.

A mobiltelefonja kijelzőjére pillantott, és elfintorodott. Három nem fogadott hívás a féltestvérétől, Martától, négy az édesanyjától, hat üzenet a mostohaanyjától, Annától, és tizenkettő a mostohatestvérétől, Gunnartól.

Kinyújtóztatta a nyakát és a vállát, a telefont betette a pulóvere zsebébe. Egyik hívás és üzenet sem sürgős – soha nem voltak azok. De mint minden drámakirálynőnek, a családtagjainak is közönségre volt szüksége.

Most az egyszer várniuk kell holnapig. Ebben a pillanatban Ragnar semmi másra nem vágyott, mint bemenni az edzőterembe, aztán bezuhanni az ágyba.

Amikor kilépett az esti sötétségbe, egy női hangot hallott – olyan tisztán, mintha egyenesen a fejéből jött volna.

– Helló, Ragnar.

A következő másodpercekben két dologra eszmélt rá: hogy ismeri ezt a hangot, és hogy a szíve hirtelen heves dobogásba kezd.

Amikor megfordult, egy karcsú alakot látott az utcalámpa fényében. Világosbarna haja hosszabb volt, tekintete kicsit éberebb, de egyébként ugyanúgy nézett ki, mint bő másfél évvel ezelőtt. Valahogy mégis másnak tűnt. Talán fiatalabbnak? Biztos azért, mert nem volt kisminkelve.

– Véletlenül erre jártam. Kiállításom van kicsit arrébb… – Bizonytalan mozdulattal bal felé mutatott. – És láttam, hogy kijöttél. – Tétovázott. – Emlékszel még r…?

– Igen, emlékszem – vágott közbe Ragnar.

A nő szeme hirtelen elsötétült; valószínűleg ő is arra gondolt, miket csináltak abban a szállodai szobában, nem messze innen. Néhány pillanatig csak némán nézték egymást, s az együtt töltött éjszaka emléke ott lógott köztük a levegőben. Aztán Ragnar odahajolt, és futólag megölelte.

Semlegesnek szánta az ölelést, de mikor arca megérintette a nő bőrét, amelynek virágos parfümillata volt, felgyorsult a szívverése. Kényszeredett mosollyal hátrált egy lépést.

– Persze hogy emlékszem rád. Te vagy Lottie. Lottie Dawson.

– Igen, nekem ez a nevem – felelte a lány szúrósan.

Ragnar bűnbánóan gondolt vissza a hamis vezetéknévre, amin bemutatkozott neki. Nem esett nehezére emlékezni rá. Mivel olyan családban nőtt fel, amely nem vette túl komolyan az igazságot, Ragnar utált hazudni. De az az éjszaka kivétel volt – jó okkal. Az alkalmazás feltalálójaként és tulajdonosaként óvatosnak kellett lennie.

De nem csak azért hazudott neki, hogy elrejtse a kilétét. Zűrös családja mély ellenszenvet ültetett belé a szerelmi kapcsolatokkal szemben, így amikor ébredéskor azon kapta magát, hogy Lottie-val szeretné tölteni a napot, csendben fölkelt és kisurrant – mert ő nem szokta nőkkel tölteni a napot.

Soha.

Így is elég problémás volt az élete. Voltak szülei, mostohaszülei és összesen hét testvére, féltestvére és mostohatestvére, akik közül egy sem volt alkalmas hosszú távú kapcsolatra. Állandó viszonyaik és szakításaik, az elkerülhetetlen fájdalom és bánkódás már régen megtanította, hogy ne akarjon kapcsolatot.

Inkább a komplikációktól mentes, őszinte szexet és az egyedüllétet választotta. És pontosan ezért hozta létre az Ice/BreakR-t. Miért bonyolítaná az ember fölöslegesen az ismerkedést, ha akár könnyedén össze is hangolhatja előre az elvárásait a másikkal, és így elkerülheti az érzelmi traumákat?

Elméletben így működne a dolog – az ő esetében azonban egyértelműen megbukott ez az elgondolás.

– …De a tiéd nem Steinn.

Ragnar viszonozta Lottie tekintetét. Nem volt klasszikus szépség, mégis lenyűgöző. Egyszerre átlagos és különleges. Haja és szeme világosbarna, az arca teljesen eleven és kifejező.

És a hangja…

Nemcsak a rekedtes hangját találta izgatónak, hanem azt is, ahogy a bluesénekesnőkhöz hasonlóan megnyújtott néhány szótagot. Ez a hang tapasztalt, az életet és a férfiakat nagykanállal faló személyiséget sejtetett – de az együtt töltött éjszakán Lottie olyan bizonytalan és ügyetlen volt, hogy inkább az ellenkezőjét kellett feltételeznie. Nem mintha bánta volna. Ha őszinte volt magához, az az ügyetlenkedés és lázas sietség csak még jobban felizgatta.

Ragnar érezte, hogy bizonyos fizikai reakciót vált ki belőle az emlék; gyorsan másfelé terelte a gondolatait.

– Végül is de – mondta egy vállrándítással. – A Steinn izlandiul követ jelent. Ez csak amolyan szójáték volt.

– Mint az Ice/BreakR? Törjük meg a jeget?

– Csak ki akartam próbálni az alkalmazásomat. Tesztkör, ha úgy tetszik.

Lottie viszolyogva grimaszolt.

– Nem akartalak megtéveszteni – mondta Ragnar.

– Az alkalmazással kapcsolatban? Vagy a neveddel? – Lottie dühösen nézett rá. – És nem lett volna tisztességesebb velem szemben, ha egyszerűen csak megmondod, hogy nem akarsz többé látni?

Ragnar összeszorította a fogait. Igen, tisztességesebb lett volna. De közben mégsem.

– Nem akartalak…

Lottie bosszúsan legyintett.

– Hagyjuk a magyarázkodást, nem ezért vagyok itt. – Elnézett a férfi mellett. – Ott nyitva van egy kávézó…

– Üljünk be?

Lottie tétován bólintott.

Ragnarnak felgyorsult a pulzusa. Majdnem két év telt el az óta az este óta. Halálosan fáradt, és a biztonsági főnöke a haját tépné… de ahogy a lány telt ajkára nézett, képtelen volt nemet mondani.

3. FEJEZET

A kávézóban még mindig elég nagy volt a forgalom, sorba kellett állniuk a kávéjukért, de találtak egy szabad asztalt.

Miután leültek, Ragnar az eszpresszójára mutatott.

– Köszönöm.

Már a kezében volt a tárcája, de Lottie megelőzte, és egy pillantással figyelmeztette, hogy ne ellenkezzen.

Most azonban kerülte a tekintetét. Mióta a lány megszólította, Ragnar először tűnődött el, miért kereste fel. Belekortyolt a kávéba.

– Na, most már a tiéd vagyok.

Lottie megmerevedett.

– Aligha.

Ragnar mélyet sóhajtott.

– Erről van szó? Hogy hamis nevet mondtam?

Lottie összehúzott szemmel nézett rá.

– Dehogy. Nem akartam… – Elhallgatott és elkomorult. – Őszintén szólva nem véletlenül jártam erre, és nem is magam miatt vagyok itt. – Vett egy mély levegőt. – Sóleyről van szó. – Vonásai ellágyultak, ajka mosolyra húzódott.

– Szép név – mondta Ragnar.

Lottie bólintott, arcáról eltűnt a mosoly.

Tényleg szép név, gondolta Ragnar, mindig is tetszett neki. Izlandon kívül nemigen hallani. De hogy jön ez ide?

Amikor látta, hogy Lottie-nak remeg keze, balsejtelme támadt.

– Ki az a Sóley?

Lottie hallgatása végtelen hosszúnak tűnt – elég hosszúnak ahhoz, hogy Ragnar végiggondolja az összes lehetséges választ. Még a legnyilvánvalóbbat is.

– A lányod – vonta meg a vállát Lottie. – A lányunk.

Ragnar döbbenten bámulta, ezernyi kérdés kavargott a fejében. Nem a hogyan, a mikor vagy a hol, hanem a hogy lehet ez. Végül is használt óvszert… Igaz, első alkalommal eléggé kapkodott. Annyira tűzbe jött, hogy a józan esze nem működött rendesen.

– Igen…?

Lottie bosszúsan ráncolta a homlokát.

– „Igen”? – ismételte meg. – Hallottad, mit mondtam az előbb?

Ragnar bólintott.

– Igen. Hogy teherbe ejtettelek.

– Mintha meg se lennél lepődve – mondta Lottie értetlenül.

Ragnar megvonta a vállát.

– Előfordul az ilyen.

Legalábbis a testvéreivel és a féltestvéreivel, sőt még az édesanyjával is. Vele nem.

Mostanáig.

– És hiszel nekem?

Ragnar higgadtan viszonozta Lottie tekintetét.

– Őszinte választ akarsz?

Lottei megvetően összeszorította az ajkát.

– Nem mondhatnám… azok után, ami köztünk volt.

– Nem szándékosan hazudtam neked.

– Persze, nálad ez automatikus.

– Kiforgatod a szavaimat.

Lottie megrázta a fejét.

– Mármint úgy, mint aki Steinn helyett Stone-t mond?

Ragnart kezdte bosszantani ez az ellenséges viselkedés.

– Oké, hiba volt – de ha tényleg olyan fontos neked az őszinteség, miért nem szóltál előbb, hogy van egy lányom?

– Én akartam. Kerestelek, amikor megtudtam, hogy terhes vagyok, és a szülés után is. De az egyetlen Ragnar Steinn, akit az interneten találtam, nem te voltál. Valószínűleg soha az életben nem találtalak volna meg, ha nem látlak véletlenül a tévében.

Ragnar dühös volt, de a családi drámák viharában eltöltött évek megtanították, hogyan tartsa kordában az érzelmeit.

Úgy döntött, a tényekre koncentrál.

– De most megtaláltál. Gondolom, a pénzről akarsz beszélni, nem?

Néhány pillanattal előbb egy csoport fiatal férfi és nő lépett be a kávézóba, és olyan hangosan adták le a rendelésüket, hogy Lottie először azt hitte, félrehallott valamit. De aztán rájött, hogy mégsem.

– Pénzről? – ismételte megvetően. A szó keserű utóízt hagyott a szájában. – Nem, nem azért jöttem, hogy pénzről beszéljünk, hanem a lányunkról!

Hirtelen gombóc nőtt a torkában. Miért kell ennek folyton megtörténnie vele? Miért van olyan érzése, mintha az életében megforduló férfiak mind azt hinnék, hogy kifizethetik egy pénzösszeggel?

Ragnar rendületlenül viszonozta a tekintetét.

– A gyerekek pénzbe kerülnek. Gondolom, eddig egyedül tartottad el Sóleyt, most szeretném pótolni a részemet. Előbb beszélek az ügyvédeimmel, de szeretném, ha tudnád, hogy emiatt nem kell többé aggódnod.

Én nem aggódom! – kiáltotta volna legszívesebben Lottie.

– Nem vagyok egyedül – válaszolta mereven. – Anyám is segít, a bátyám, Lucas meg velem lakik. Ő tetoválóművész, úgyhogy maga osztja be a munkaidejét…

– Tetoválóművész?

Ragnar olyan hűvösen nézett rá, mintha valami hibás algoritmus lenne. Egészen idegen volt most – annyira különbözött attól a férfitól, akivel szenvedélyesen szeretkezett a hotelszobában, hogy Lottie-t rosszullét kerülgette. Láthatólag hiú reményeket táplált a találkozóval kapcsolatban. Ragnar mindjárt a pénzről kezdett beszélni – nyilván így bújna ki az apai felelősség alól.

– Tudom, hogy gazdag vagy, de nem azért jöttem, hogy pénzt kérjek tőled. Úgy látszik, hiba volt. De ne aggódj, többet nem zargatlak. Nyugodtan menj vissza, és csináld tovább, ami a legfontosabb neked: halmozd a pénzt!

Ragnar felugrott, és megpróbálta megállítani Lottie-t, de a lány már fel is kapta a kabátját, és kimenekült a kávézóból. Döbbenten bámult utána.

Egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy utánaszalad, de aztán frusztráltan visszaült a székére. Viselkedése – gyereket szült egy idegentől, titokban tartotta, aztán váratlanul odaállt a hírrel az apa elé, majd megint elviharzott – túlságosan is jól illeszkedett a családi szappanopera zűrzavaros forgatókönyvébe.

Most először esett a tekintete arra a valamire, amit Lottie odalökött elé az asztalon beszélgetés közben. Egy kislány fotója volt.

Egy kislányé, aki megszólalásig hasonlított rá.

Lassan kinyújtotta a kezét, és gyengéden megérintette a kis arcot. Milyen aranyos… akárcsak a neve. Semmiképp nem fogja hagyni, hogy ez a gyerek kizárólag a problémás anyja és annak bogaras családja irányítása alatt nőjön fel. Nagyon is jól tudta, milyen egy instabil körülmények közt eltöltött gyerekkor, és ettől mindenáron meg akarta kímélni a lányát.

Intézkedni kell.

Betette a képet a tárcájába, és elővette a mobiltelefonját.

Lottie feljebb tolta a vállán alvó kislányát, s a galéria látogatóit nézte, akik kis csoportokban sétálgattak a teremben, és időnként megálltak, hogy megnézzék vázlatait, kollázsait és gyantaszobrait. Örült a nagy érdeklődésnek, de ki volt merülve.

– Majdnem kész vagy.

Mosolyogva fordult a mellette ülő nőhöz, aki cinkosul rákacsintott. Georgina Hamilton a galéria szőke, nagyvilági társtulajdonosa volt, nemcsak Lottie lelkes pártfogója, hanem mostanra már a barátnője is, bár jobban nem is különbözhettek volna.

– Ennyire leharcoltnak látszom? – kérdezte Lottie.

– Csak nekem. Szerintem mindenki más inkább csak művésziesen ziláltnak lát. – Tekintetét az alvó Sóleyre fordította. – Átvegyem?

– Hagyd, jó így. Nem akarom, hogy felébredjen. – Lottie gyengéden nézte lánya aranyló fürtjeit. – Elég nyugtalan volt az utóbbi néhány éjszakán.

És nem csak ő. Lottie sem aludt jól, Ragnarral kapcsolatos gondolatai sokáig ébren tartották.

Nagy csalódás volt a találkozásuk. Ragnar más volt, mint azon a bizonyos éjszakán – részben ismerős, részben teljesen idegen. Hűvös távolságtartással kezelte őt is és az egész helyzetet. Nem volt benne semmi melegség, Lottie mégis érzékelte, hogy nem hunyt ki teljesen a vágy, ami egymás felé hajtotta őket bő másfél évvel ezelőtt a hotelszobában.

Pislogva félrelökte az emlékeket. Ami akkor történt köztük, nyilvánvalóan csak botlás volt. Ragnar az a fajta ember, akinek a számára az emberi kapcsolatok, az intimitás csak az üzlet után következik. Úgy tűnt, hogy az ő életében már nincs helye empátiának vagy szenvedélynek.

Összepréselte az ajkát. Mit is mondott arról az éjszakáról? Ja igen: hogy az csak „tesztkör” volt az alkalmazásához. Milyen ostoba volt, hogy azt hitte, érdekelni fogja a lánya! Sebaj, mostantól csak olyan embereket enged közel magához, akikben megbízhat – mint például Georgina.

– Köszönöm, hogy maradtál. Nem tudom, hol a bátyám. Mindent köszönök, amit értem tettél. Nélküled nem adtam volna el ennyit.

Georgina mosolyogva hátradobta szőke haját.

– Jaj, drágám, nem kell megköszönnöd. Először is ez a munkám, másodszor pedig a galériának nagy siker, hogy minden elkelt a kiállításon.

Lottie meglepetten pislogott.

– Mindent? Azt hittem, még maradtak vázlatok és kollázsok.

Georgina megrándította a vállát.

– Már nem. Délben felhívtak a Rowley’stól, és felvásárolták az egészet.

Lottie szíve nagyot dobbant. A Rowley’s neves műkereskedő cég volt mayfairi címmel és gazdag befektetőkből álló ügyféllistával, akik milliókat költöttek házakra, autókra és feltörekvő fiatal művészekre.

Amikor Lottie kinyitotta a száját, hogy megkérdezze, kik a megbízók, Georgina sajnálkozva megrázta a fejét.

– Bocs, de nem mondtak neveket. – Felvonta a szemöldökét. – Nem is tűnsz boldognak.

– Csak jobban szeretek személyesen beszélni a vevőkkel.

– Megértem, de tudod, milyenek ezek a gyűjtők. Van, amelyik szeret dicsekedni, hogy felfedezett egy művészt, de olyan is, akinek fontosabb a névtelenség.

Elnézett Lottie mellett, és hirtelen összeszűkült a szeme, mint egy ragadozóé, mely zsákmányt kémlel.

– Ó, istenem…

– Mi a baj?

– Ne nézz oda, de most jött egy iszonyú dögös pasi. Életemben nem láttam ilyen szép szemeket.

Lottie szórakozottan csóválta a fejét, aztán összerezzent, mert Georgina hevesen megragadta a karját, és azt sziszegte:

– Felénk tart!

– Mármint feléd, gondolom – felelte Lottie szárazon. Megszokta, hogy Georgina jelenlétében a férfiak átnéznek rajta.

– Bááár… nem engem néz… – mondta Georgina elnyújtva. – Te, hozzád jön – tette hozzá csodálkozva.

Lottie nevetett.

– Biztos elfelejtette betenni a kontaktlencséjét. Vagy az is lehet, hogy…

Megfordult, elhallgatott a mondat közepén – és megdermedt. Mert a dögös pasi, aki most odalépett hozzá, nem más volt, mint Ragnar Stone.

Lottie döbbenten bámulta. Ragnarnak olyan aurája volt, hogy hirtelen mintha összezsugorodott volna a galéria. A többi látogató árgus szemekkel figyelte.

De Georgina tévedett: Ragnar nem őt nézte, hanem a lányát, méghozzá elég szenvtelenül. Aztán Lottie-ra szegezte a tekintetét.

– Szia, Lottie.

Mély hangja úgy átjárta a lányt, hogy még mindig nem tudott egy szót se kinyögni. Szíve kalapált, és ösztönösen szorosabban ölelte Sóleyt, bármilyen butaság is volt.

– Szia, Ragnar – mondta mereven. – Nem számítottam rád.

A férfi nem felelte.

– Ismeritek egymást? – kérdezte Georgina vidáman.

– Igen.

– Nem!

Mindketten egyszerre válaszoltak – Ragnar halkan, Lottie valamivel hangosabban.

Érezte, hogy arcába szökik a vér.

– Már találkoztunk két évvel ezelőtt.

– Szűk két évvel ezelőtt – javította ki Ragnar, s kék szemével áthatóan nézett rá.

Rövid, feszült csend következett, aztán Georgina megköszörülte a torkát.

– No, akkor magatokra hagylak, hogy tudjatok beszélni.

Rámosolygott Ragnarra, és Lottie könyörgő arckifejezését figyelmen kívül hagyva átsétált a terem másik felébe.

– Hogy találtál meg? – kérdezte Lottie. Még mindig nem heverte ki az ijedséget, szíve szabálytalanul csapkodott a mellkasában.

– Ó, csak véletlenül erre jártam – mondta lazán Ragnar.

Lottie dühösen nézett rá.

– Követtél?

– Nem, de megkértem a biztonsági főnökömet, hogy keresse meg a kiállítást, amit említettél.

Lottie feje fájdalmasan lüktetni kezdett. Olyan váratlanul érte Ragnar érkezése – majdnem olyan váratlanul, mint az az együgyű boldogság, ami most ott kezdett motoszkálni a lelkében.

– Nem akarsz bemutatni?

Lottie zavartan pillantott Ragnarra.

– Ja, ő… ő Georgina, aki a…

Ragnar összepréselte a száját.

– A lányomnak.

Lottie szíve kihagyott egy ütemet.

Mióta huszonnégy órával ezelőtt kirohant a kávézóból, érzelmei vadul kavarogtak, bármennyire is küzdött ellene. Ugyanazt a düh és csalódottság gyötörte, mint az apjával való találkozás után. De Alistair kelletlenségét legalább megértette, ha megbocsátani nem is tudta – nem lehetett könnyű találkozni a felnőtt lányával, akinek a létezéséről sejtelme sem volt. Sóley viszont még egyéves sincs.

Megköszörülte a torkát.

– Mit akarsz, Ragnar?

– Pont azt, amit tegnap este – válaszolta nyugodtan a férfi. – Mielőtt elrohantál, ahelyett hogy esélyt adtál volna, hogy mindent megmagyarázzak.

– Nagyon is adtam esélyt, de te rögtön a pénzről kezdtél beszélni! Ha ezért vagy itt, akkor csak az idődet vesztegeted. Mondtam, hogy nem kell a pénzed, és ez még mindig érvényes!

– Ez nem csak téged érint. Milyen anya az, aki visszautasítja, hogy anyagilag támogassák a gyerekét?

Lottie-nak ismét átforrósodott az arca.

– Nem a pénzedet utasítottam vissza, hanem a feltételezést, hogy ezért kerestelek meg. Mintha pénzéhes lennék.

Ragnar arca rezzenéstelen maradt.

– Akkor mit akarsz tőlem?

– Te vagy az apja, és azt akartam, hogy tudj róla – felelte Lottie, és szemét a még mindig alvó kislányára eresztette. – Olyan vidám és kedves. Minden érdekli, ami körülötte történik.

– Ezért hoztad el ide?

– Ezért – felelte Lottie rosszkedvűen. – Művész és anya vagyok, és nem akarok úgy csinálni, mintha a lányom nem lenne része az életemnek.

Valami mintha fellobbant volna Ragnar a szemében, de lehet, hogy csak az elhaladó busz fénye volt.

– Egyetértek. – Az egyik gyantaszoborra nézett. – Az anyaság nem határoz meg teljesen, de új kontúrokat visz a munkáidba. Nem szó szerint – tette hozzá mosolyogva. – De formál mint művészt.

Lottie szíve nagyot dobbant. Az első találkozásukkor alig beszéltek a munkájáról. Semmi személyesebb témát nem érintettek, mégis jól eltársalogtak.

Volt már dolga előtte is férfiakkal, de semmi komoly, csak múló fellángolások, melyeket elkerülhetetlenül csalódás követett. Kicsivel később már nem is értette, mit talált vonzónak a partnerében.

Aztán az apjával való találkozása után nagyon sebezhető lett. Alistair annyira sietett vissza a saját életébe, hogy Lottie utólag szégyellte naivitását. Úgy érezte, nem elég jó az apja szeretetére – és ez onnantól kezdve mélyen elbizonytalanította a férfiakkal szemben.

Amíg nem találkozott Ragnarral.

Nyugtalanul lépett be a bárba, de amint a férfi felállt az asztaltól, idegessége egyszeriben elszállt. Egy pillanatra annyira megbabonázta a férfi tekintete, hogy alig vette észre a többi vendég zaját. Mintha csak ők ketten lettek volna a világon.

Még soha senkivel nem érezte magát ennyire spontán kapcsolatban, nemhogy egy férfival. S az utána következő közös éjszaka csak megerősítette ezt az érzést. És akkor azt hitte, a férfi is ugyanígy érez. Leírhatatlan szenvedély ragadta magával, végre újra erősnek és kívánatosnak érezte magát.

Most azonban Ragnar teljesen idegennek tűnt. Annyira furcsa, hogy alig tudta elképzelni, hogy gyereke van tőle.

Sóley hirtelen kiegyenesedett a karjában, aztán hüvelykujját a szájába dugva újra megnyugodott.

– Miért jöttél ide?

– Szeretnék részt venni a lányom életében. Nem csak anyagilag. Én is szeretnék foglalkozni vele.

Lottie hirtelen nem kapott levegőt, bár nem értette, miért. Elvégre mindig is ezt akarta a lányának, nem?

– Nem tudom, hogy működhetne…

De Ragnar nem figyelt rá, annyira elbűvölte a gyerek látványa. Sóley felébredt, és tágra nyílt szemekkel bámult az apjára. Lottie szíve fájdalmasan elfacsarodott. Ugyanolyan kék szemük van…

– Szia – szólt Ragnar halkan a lányához, és Lottie-ra pillantott. – Szabad?

Ő tétován bólintott, és idegesen visszafojtotta a lélegzetét, amikor a férfi Sóleyért nyúlt. Amikor meglátta a gyerek aprócska ujjait, amint Ragnar hüvelykujjára fonódnak, ugyanazt a büszkeséget és riadalmat érezte, amit odahaza, amikor a lányát annyira lenyűgözte Ragnar arca a tévében.

– Le kéne ülnünk megbeszélni, hogyan tovább – javasolta Ragnar.

– Tovább? – visszhangozta Lottie zavartan.

Ragnar bólintott.

– Nyilván kelleni fog egy bírósági végzés, de szeretném, ha még előtte megegyeznénk.

Kívülről féktelen női kacagás hallatszott, s ahogy a látogatók kíváncsian a bejárat felé fordultak, Lottie meglátta anyja kabátját és bátyja ismerős fekete csizmáját, és annyira bepánikolt, hogy nem tudott tisztán gondolkodni. Ez nem a megfelelő alkalom, hogy bemutassa Ragnart a családjának.

– Rendben – válaszolta sietve. – Megadom a mobilszámomat, aztán majd hívj fel.

– Szerintem jobb lenne, ha most rögtön megbeszélnénk egy találkozót.

Lottie úgy érezte, sarokba szorították.

– Oké. Holnap délután?

Ragnar bólintott.

– Menjek el hozzád?

– Nem! – tiltakozott Lottie. – Folyton van nálunk valaki. Jobb lenne, ha nem zavarnának.

– Jó, akkor elküldöm a kocsimat.

– Arra semmi…

– …szükség? Lehet. – Ragnar benyúlt a zsebébe, és elővett egy névjegykártyát. – Itt a privát számom. Küldd át a címed SMS-ben, és érted küldök valakit.

Lottie habozott. Nem tetszett neki, hogy afféle különleges csomagként kezelik, de úgy tűnt, Ragnarnál így működnek a dolgok, és gyerekes lenne visszautasítani, tekintve, hogy mi a tét.

– Rendben, de most már tényleg menned kéne. Tíz perc múlva zárunk, és Sóleynek haza kell menni aludni. – Megkönnyebbülve látta, hogy Georgina az anyja és a bátyja elé siet, hogy megállítsa őket. – Szóval ha nem bánod…

– Nem, persze. – Ragnar mosolya kissé erőltetettnek tűnt. – Holnap találkozunk.

Óvatosan lefejtette Sóley ujjait a hüvelykujjáról, egy pillanatig habozott, aztán megfordult, és a kijárat felé indult. Lottie nyugtalanul figyelte, ahogy elhalad az anyja és a bátyja mellett, akik most őfelé tartottak.

– Ne haragudj a késésért! – Anyja színpadiasan végigsimított hosszú, sötét haján. – Összefutottunk Chrisszel, és Lucas ragaszkodott hozzá, hogy meghívjuk egy italra. – Kíváncsian Ragnar után nézett. – Ez ki volt?

Lottie csak megvonta a vállát.

– Nem ismerem valahonnan? – kérdezte Lucas a homlokát ráncolva.

– Nem hinném – felelte Lottie. – Aligha ugyanazokban a körökben mozogtok. – Felvonta a szemöldökét. – Már egy órája itt kellett volna lenned. Megtennéd, hogy átveszed Sóleyt, ha már végre itt vagy?

Fellélegzett, amikor Lucas a karjába vette a kislányt. Most már csak abban reménykedett, hogy bátyja nem jön rá, ki volt Ragnar, és nem áll össze a fejében a kép. Más se hiányzik!

4. FEJEZET

Csak nem ez Lottie családja?

A galériából kifelé menet Ragnart ugyanaz a kellemetlen érzés fogta el, ami a saját családja körében szokta. Mintha beszívná egy örvény.

Az a férfi, nyakán a koponyatetoválással, meg a sötét hajú nő a feltűnő vörös műszőrmével Lottie bátyjának és anyjának tűnt, ami nem volt éppen megnyugtató. Tapasztalatból tudta, hogy kívülről nézve a különcség jópofának tűnhet, de az ilyen emberek hajlamosak az önzésre és a drámára, ami a környezetük számára nagyon fárasztó tud lenni.

Az emlék, ahogy kislánya a hüvelykujját szorongatta, megerősítette döntésében. Ha voltak is kétségei, hogy valóban részt akar-e venni Sóley életében, az legkésőbb akkor elmúlt. A gyerekeknek stabilitásra van szükségük, nem drámára, és el tudta képzelni, hogy Lottie anyja és bátyja milyen káoszt tud okozni.

Kinyitotta a kocsija ajtaját, és behuppant a hátsó ülésre.

– Vigyél haza, John.

Haza…

Majdnem hangosan felnevetett. Ugyan hol van ő otthon? Gyerek- és fiatalkorában több házban és országban élt, különböző szülői és mostohaszülői felállás mellett, és sehol sem érezte magát igazán otthon. És ezzel most is így volt, amikor gazdag emberként a világ minden táján voltak luxusingatlanjai.

Igazából egyetlen hely volt, ahol valaha is otthon érezte magát – és a sors fintora, hogy a családhoz, mely ott élt, semmilyen rokoni szálak nem fűzték.

Ezért is szerette volna annyira, ha a lánya megkapja azt az otthont, amit tőle megtagadtak.

Eleinte neheztelt Lottie-ra, amiért felforgatta az életét, és amiért ilyen sokáig eltitkolta előle a lányát, de ugyan milyen jogon? Ő is pont annyira felelős a helyzetért, mint Lottie. Nem is hibáztatta, amiért visszautasította a pénzét. Miután majdnem két évig egyedül gazdálkodott, bizonyára sértőnek találta az ajánlatát. Bár azért a makacskodása mégsem túl észszerű…

Bosszúsan összepréselte az ajkát. Lottie hibáinak felismerése nem változtat a tényeken – például azon, hogy a jelenlétében nehezére esik tisztán gondolkodni. A lány mellett még most is ugyanazt a csillapíthatatlan éhséget érezte, mint azon az éjszakán. Az éhséget, amelyet másokban mindig is elítélt, ezért önmagában rendszerint elnyomta…

Másnap Ragnar látta, ahogy Lottie kiszáll a sötétkék limuzinjából a kastélya előtt, amelyben olyankor szokott megszállni, ha Londonban volt dolga. Farmert és krémfehér pulóvert viselt, arca piros volt, haja hátul összekötve.

– Köszönöm, hogy eljöttél – üdvözölte az előtérben.

Lottie feszülten bólintott.

– Köszönöm, hogy küldtél kocsit. – Egy pillanatra kitért Ragnar pillantása elől. – És most mi lesz?

Ragnarnak felgyorsult a szívverése. Húsz hónapja a bár előtt ugyanezt a kérdést tette fel. És most mi lesz? Jól emlékezett a lány ajkának remegésére, arra, ahogyan haja a kabátja gallérjára omlott… és arra, ahogy ő előrehajolt, és megcsókolta.

Ágyékába tolult a vér. Minden olyan egyszerű volt azon az estén, olyan természetes. Lottie meleg és bújós volt, dráma nélküli intimitást ígért. Ami persze végül illúziónak bizonyult…

– Beszélünk – válaszolta egyszerűen, miközben bevezette a konyhába. – Igyunk valamit.

Francesca, a házvezetőnője teát, kávét és házi süteményt tett a reggelizőpultra.

– Ülj le – mutatott Ragnar egy bőrhuzatú bárszékre. – Teát vagy kávét?

– Teát kérek.

A férfi töltött neki és átnyújtotta neki. Lottie kényszeredetten mosolyogva vette el.

Ragnar zavartan megköszörülte a torkát.

– Elismerem a lányomnak Sóleyt, de mivel ennyi valószínűleg nem lesz elég az ügyvédeimnek, attól tartok, DNS-teszt is kelleni fog.

Eltelt néhány másodperc, mire Lottie bólintott.

– Oké.

– Helyes. Hosszú távon közös felügyeletet szeretnék, de először is szeretnék egy kicsit együtt lenni a lányommal.

Lottie szeme dühösen megvillant.

– És ezt pontosan hogyan képzeled?

– Amióta működik az alkalmazás, próbálok évente két, de legfeljebb három hét szabadságot kivenni, hogy feltöltődjek.

– És?

– És ez most jó alkalomnak tűnik, hogy kivegyem. Persze ez csak rövid távú megoldás, de így megismerhetném Sóleyt, és látnám, mi a legjobb neki.

Lottie válla megmerevedett.

– Én tudom, mi a legjobb neki.

– Világos. De megváltoztak a körülmények. – Ragnar várt egy pillanatig. – Ez csak az első lépés lenne. Tudom, hogy még egy csomó mindent el kell rendezni, de nekem az a legfontosabb, hogy Sóleynek jó legyen.

Lottie néhány másodpercig némán nézett rá.

– Ez esetben legegyszerűbb, ha eljössz hozzám. Elég messze van egy egynapos kiránduláshoz.

Ragnar a homlokát ráncolta.

– És nem egynapos kirándulásról beszélek.

– Ezt nem értem…

– Akkor elmagyarázom. Azért szoktam szabadságot kivenni, hogy kiszellőztessem a fejem. Ezért megyek mindig Izlandra: ott csendesebb és nyugodtabb az élet. Szeretném magammal vinni Sóleyt.

Lottie döbbenten meredt rá.

– De nincs igazolványa.

– Nem gond, vannak összeköttetéseim.

– Na nem, azt nem engedem! Még nem is ismer téged, és nélkülem még sehol se volt!

– Természetesen te is jönnél – nyugtatta meg Ragnar.

De Lottie-t csak még jobban felzaklatta.

– Én? Veled? – Határozottan megrázta a fejét. – Felejtsd el!

– Miért? Beszéltem a galériás bővel. Mostanában nem lesz ott kiállításod.

– Beszéltél Georginával?! – kiáltott fel Lottie hisztérikusan. – Hogy merészelsz beszélni vele a hátam mögött?

Ragnarnak nem tetszett a szemrehányó hangnem.

– Túlreagálod.

– Te meg beleütöd az orrod más dolgába! Nem várhatod el, hogy hagyjak ott mindent, csak mert te azt mondod!

– Dehogynem. És ha ellenkezel, tudok egy kis nyomást gyakorolni.

– Igen? Mégis hogyan? – sziszegte Lottie. Felállt, és ökölbe szorította a kezét, arca kipirult a haragtól. – Elraboltatsz a biztonsági főnököddel?

Hogy fajulhatott el ilyen gyorsan ez a beszélgetés? Ragnar érezte, hogy felgyűlik benne a frusztráció és kimerültség jól ismert keveréke.

– Így nem jutunk egyről a kettőre. És ha esetleg elfelejtetted volna: te kerestél meg engem.

Lottie lófarka majdnem kioldódott a hajpántból. Ragnar ellenállt a késztetésnek, hogy teljesen kibontsa, hadd hulljon lágy hullámokban a vállára.

– Figyelj, Lottie. Te oda mész, ahova Sóley megy, ez a helyzet. És amikor nyomásról beszélek, akkor az ügyvédeimre gondolok. De én se akarom, hogy elmérgesedjen ez a dolog. Én csak a legjobbat akarom a lányomnak, és szerintem te is. Végül is ezért jöttél el hozzám tegnapelőtt.

Lottie habozott.

– Persze hogy a legjobbat akarom neki, de… de hogy veled menjek, az… ööö… – hebegte. – Mármint… két-három hét az elég hosszú idő, hogy egy idegennel töltsem.

– Mi nem vagyunk idegenek, Lottie – mondta Ragnar gyengéden.

Elakadt a lélegzete, látva a lány elsötétülő szemét. Eltelt egy másodperc, majd még egy. Olyan közel álltak egymáshoz, hogy Ragnar meg tudta volna érinteni őt. Magához húzni, és aztán…

Lottie hangosan nyelt egyet.

– Rendben. Elkísérünk Izlandra. – Vonásai megkeményedtek. – De utána hazamegyünk! Nélküled.

Egy hét múlva Reykjavíkba repül a lányával és Ragnarral. Lottie rosszul volt a gondolattól, hogy három hetet töltsön a férfival.

Nem akart Izlandra menni, de mi mást tehetett volna? Ha visszautasítja, Ragnar beváltja a fenyegetését, és ráküldi az ügyvédeit. Persze el is bújhatott volna Sóleyjel: anyja rengeteg embert ismert, akik bejelentés nélkül éltek lakóhajókon vagy művészek albérleteiben. De örökké mégse bujkálhat. Úgy tűnt, kénytelen beletörődni a sorsába.

Bárcsak ne haladtak volna ilyen gyorsan a dolgok! Nem mintha neheztelhetett volna Ragnarra: a helyében valószínűleg ő is sürgetné az együttlétet. Azt sem bánta meg, hogy beszélt neki Sóley létezéséről. De bár tudta, hogy helyesen cselekedett, mindig furcsa érzés tört rá, valahányszor együtt látta őket. Ilyenkor legszívesebben elvette volna a lányát Ragnartól, és magához szorította volna – miközben vágyott is rá, hogy hozzájuk tartozzon.

Olyan zavaros az egész! Örülnie kellene a lánya miatt, ehelyett szorong és irigykedik. Tisztában volt vele, mennyire irracionálisan viselkedik, mégis ott bujkált benne egy kis féltékenység. Amikor együtt látta Ragnart és Sóleyt, kívülállónak érezte magát.

Akárcsak a biológiai apjával. Neki nem sikerült kapcsolatot teremtenie vele, Sóley viszont láthatóan percek alatt meghódította Ragnar szívét.

Aztán ott volt még az a fizikai vonzalom is közte és Ragnar között. Soha nem tudta elfelejteni az együtt töltött éjszakát. Legszívesebben örökre vele maradt volna abban a szállodai szobában, olyan jól, olyan biztonságban érezte magát a karjaiban. Számára csak Ragnar létezett akkor, a teste, a közelsége. És biztos volt benne, hogy a férfi is így érez.

Azóta persze már rájött, hogy becsapta magát.

Vajon megismétlődik ugyanez, ha vele megy Izlandra? Bármennyire is erősnek és valóságosnak érezte a szenvedélyt, kockázatos túl nagy jelentőséget tulajdonítani egy olyan mulandó valaminek, mint a fizikai vonzalom. És ha újra lefeküdne Ragnarral, valószínűleg nem tudna józanul gondolkodni.

Egyszer már megvolt az esélyük, de elszalasztották. És ezen semmi sem változtathat, még az sem, hogy van egy tizenegy hónapos kislányuk.

5. FEJEZET

Izland egészen más volt, mint ahogy Lottie elképzelte.

Amióta két órával ezelőtt megérkeztek Reykjavíkba, az égbolt olyan gyakran változtatta a színét, hogy már nem is számolta. A sűrű, ólomszürke felhők többször is utat engedtek a vakító napfénynek, mely mindent bearanyozott, hogy aztán röviddel később ködfátyol ereszkedjen a tájra.

A szeszélyes időjárás ellenére a táj szinte valószínűtlenül szép volt. Mintha idegen bolygóra látott volna a helikopter ablakán át. Hatalmas, élénksárga moha lepte sziklák közt vad sodrású folyó kanyargott – gyönyörű volt, idegen, és valahogy ijesztő.

Kicsit olyan, mint maga Ragnar, gondolta Lottie, és ösztönösen átölelte a kislányát, aki az ölében ült. Próbált az alant elterülő tájra koncentrálni, de a félelem, amely azóta sem hagyta el, hogy leszállt a gépük Reykjavíkban, a torkát fojtogatta.

Naivan azt feltételezte, hogy Ragnar a főváros közelében lakik, bár a férfi nem mondott semmi ilyet. Másfelől viszont arra sem tett célzást, hogy a semmi közepén lenne az otthona.

A mobiltelefonján végzett titkos internetes keresés megerősítette legrosszabb félelmeit: Ragnar a Tröllaskagin, azaz a Troll-félszigeten él, egészen fent északon, amely mögött a tenger egy szigetcsoportig nyúlik, ahol körülbelül annyi ember él, mint ahány jegesmedve, aztán már csak a nyílt tenger következik egészen az Északi-sarkig.

Akár a holdra is repülhetett volna vele.

Nyugtalan pillantást vetett Ragnarra. Kék szemei világított a napfényben. Farmert, bélelt kabátot és túrabakancsot viselt, a helybeliek szokásos téli ruházatát. De egyébként semmi hétköznapi nem volt benne, s nem a vagyona vagy a fagyos modora miatt. Olyan erőteljes kisugárzása volt, hogy még akkor is érezni lehetett a jelenlétét, amikor csak ült nyugodtan.

De nem volt mindig ilyen laza és nyugodt.

Lottie szíve nagyot dobbant, amikor visszagondolt az együtt töltött éjszakára. Annak a néhány lázas órának az emléke soha nem halványult el az elméjében.

Ökölbe szorította a kezét, miközben érezte, hogy feltámad benne ugyanaz a vágy, mint akkor. Mielőtt útnak indultak, szinte pánikba esett a gondolattól, hogy három hétig egyedül lesz vele, most pedig az állandó közelsége megőrjítette az érzékeit. Nem akarta ezt, de úgy tűnt, a teste nem hajlandó engedelmeskedni az akaratának.

Ismét kinézett a helikopter ablakán. A táj egyre fehérebbé vált alattuk, az ég egyre sötétebb lett – és akkor egyszer csak megérkeztek.

Sóleyt magához szorítva Lottie kilépett a hóba, és csendben szemügyre vette a házat. A helikopter rotorzaja nélkül olyan hatalmas volt itt a csend, hogy szinte süketített.

– Üdvözöllek az otthonomban.

Ragnarra emelte a tekintetét, aki mellette állt. Szőke haját fújta a szél, s a felhőkön át egy pillanatra átszűrődő nap megvilágította az arcát, látni lehetett az arccsontja körvonalait. Rendíthetetlennek és elszántnak tűnt – inkább harcosnak, mint cégvezetőnek.

Néhány végtelennek tűnő másodpercig Ragnar figyelmesen nézte, aztán így szólt:

– Menjünk be, megmutatom a szobáitokat.

Az otthon szó nem igazán illett a házra. Inkább egy személyes birodalom volt, mérföldekre a civilizációtól. Fehér falaival és viharvert fahomlokzatával tökéletesen beleolvadt a hófödte tájba.

A helyiségek nyomasztóan tágasak voltak – már az előtér is akkora volt, mint Lottie házának teljes alapterülete. A hűvös, minimalista stílus csak fokozta a nyomasztó hatást, de a legrosszabb az volt, hogy beigazolódtak Lottie félelmei: innen nincs menekvés. Szó szerint csapdába esett.

Angliában azzal nyugtatta magát, hogy ha elege van, egyszerűen hívhat taxit, ami kiviszi a repülőtérre. De itt a világ végén a helikopter volt az egyetlen közlekedési eszköz, azt meg nem tudja vezetni. Egy kisbabával pedig aligha tudna gyalogosan visszavergődni a civilizációba.

A hatalmas ablakokra nézett, melyek egy teljes falat elfoglaltak a nappaliban. A távolban hófödte hegycsúcsok nyúltak az égbe. Nem voltak más épületek, nem voltak utak, sem villanypóznák – csak ég, hó és teljes magány.

– Ez Sóley szobája – mondta Ragnar, miután felvezette őket az emeletre. – Itt tompább a fény, és szép a kilátás a hegyekre.

Lottie tétován közeledett az ajtóhoz, amelyet Ragnar nyitott ki neki. Elhaladtában véletlenül a karjához ért, és elöntötte a forróság.

Gyönyörű szoba volt, olyan berendezéssel, amilyet a drága babamagazinokban lát az ember. Volt egy kiságy, egy hintaszék és egy játékokkal teli kosár. A ház többi részével ellentétben a falak nem törtfehérre, hanem lágy levendulaszínűre voltak festve.

És az egyik falon két bekeretezett nyomat lógott.

– Ezek az enyémek – lehelte döbbenten. – A Rowley’sban vetted?

Ragnar bólintott.

Lottie kábultan nézte a képeket. Furcsa volt itt látni őket, ebben a házban – de még furcsább, hogy ő vette meg őket.

Georgina hangja visszhangzott a fejében. „Tudod, milyenek ezek a gyűjtők. Van, amelyik szeret dicsekedni, hogy felfedezett egy művészt, de olyan is, akinek fontosabb a névtelenség.” Igaza volt, sok gazdag vásárló csak árucikknek tekintette Lottie művészetét, és örült, amikor a befektetése megtérült, de…

Megborzongva ölelte magához a lányát.

…de nekik nem volt egyéjszakás kalandjuk a művésznővel, és nem ejtették teherbe.

Forróság és hideg egyszerre áradt szét a testében. Tudta, hogy Ragnar nem befektetésként vásárolta meg a műveit. Nem, az ő indítékai sokkal fondorlatosabbak voltak. Miután nem volt hajlandó elfogadni a pénzét, egyszerűen más módot keresett, hogy elérje célját – és ugyanakkor egy kis darabkát is megszerzett őbelőle.

– Visszafizetem a pénzt – mondta. A hangja rekedt volt a dühtől, de nem érdekelte. Meg kell értetnie Ragnarral, hogy nem hagyja magát kicselezni.

A férfi állkapcsán megrándult egy izom.

– Tessék?

– A nyomatok árát. Már mondtam, hogy nem kell a pénzed, és alamizsnát se fogadok el. Nem vagyok éhező művész, aki valami fűtetlen padlásszobában él.

Sóley fészkelődött a karján, és a játékkosár után nyúlt. Egy színes polip ragadta meg a figyelmét, közelebbről meg akarta vizsgálni. Lottie hálás volt, hogy megszakíthatta a szemkontaktust Ragnarral, és letette a lányát a padlóra.

– Értem… – mondta Ragnar vontatottan. – Kérdezhetek valamit? Mindig ez lesz köztünk, vagy van legalább egy hangyányi esély, hogy egyszer nem fogsz hátsó szándékkal vádolni, ha valami ártalmatlan dolgot mondok vagy teszek?

Lottie zavartan nézett rá.

– Nem jótékonyságból vettem meg a munkádat – magyarázta Ragnar. – Aznap, amikor bementem hozzád a galériába, már jártam ott délelőtt, és mivel nem voltál bent, kicsit körülnéztem. Nem terveztem, hogy bármit is vásárolok, de amikor megláttam ezeket a nyomatokat, meggondoltam magam.