Fordulj

a Nap felé!

Ruby Saw

Ruby Saw

Fordulj a Nap felé!

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Zsigmond-Bárdos Melinda

Kép forrása: Unsplash

Felelős kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek: +3620/461-0685

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-102-6
ISBN Mobi: 978-963-586-103-3

Book Dreams Kiadó

2022

Ruby Saw

Fordulj a Nap felé!

„Egy biztos, bármi is történjen velünk, merjünk a nap felé fordulni, hiába vakít el minket.”
@Readings of Kittina

„Az írónő egy olyan párkapcsolatot tár elénk, ami a mindennapi életben lévő dolgokat hűen tükrözi, mégsem jellemző erre a könyvre, hogy unalmas vagy egyhangú lenne.”
@Gaby Roney

„Érzelmi hullámvasút volt (ez) a történet (is). Nagyon jókat tudtam nevetni, izgultam az akció/krimi jelenteknél, és bizony tudtam sírni is a fájdalmas részeken.”
@Galyas Virág

„Szuper történet volt ez két megtört lélek találkozásáról és szerelméről!”
@BEmese

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

Andrea – Soledad

Britney Spears – Perfume

Britt Nicole – The Sun Is Rising

CNCO – Solo Importas Tú

CNCO, Meghan Trainor & Sean Paul – Hey DJ

Danna Paola – Calla Tú

INNA – Ruleta (feat. Erik)

INNA – You and I

Jennifer Lopez – Me Haces Falta

Jennifer Lopez – Que Hiciste

Lidia Buble x Jay Maly x Costi – La Luna

Luis Fonsi – Despacito ft. Daddy Yankee

Mau y Ricky, Karol G – Mi Mala (Remix) ft. Becky G, Leslie Grace, Lali

Shakira & Anuel AA – Me Gusta

Shakira ft. Nicky Jam – Perro Fiel

Stephanie Amaro – La Llorona

Wisin ft. Jennifer Lopez & Ricky Martin – Adrenalina

1. fejezet - Heaven

Valaki egyszer azt mondta nekem, hogy előre meg van írva a sorsunk. Én nem hiszek ebben. Vagyis múlt időben, nem hittem, de ez megváltozott.

Édesanyám meghalt, miután megszülettem. Nagyon sok vért veszített, és nem kezdtek hozzá időben a transzplantációhoz. Elvérzett. Apa és a nagynéném neveltek fel. Mára csak én maradtam és apa. Jó pár éve Anita elköltözött a családjával Beverly Hills-ből. A férje Kubától nem messze kapott munkát.

Én meg itt ragadtam. Illetve, ez nem teljesen igaz, mert elmehetnék, de nincs szívem egyedül hagyni apát abban a nagy házban. Elmúltam huszonhét, van párom, aki nagyon sokat célozgat az esküvőre, de én valahogy nem hallom meg, amiket mond. Látom, hogy beszél, hallom a hangját, de nem fogom fel. Lehet, hogy nem érdekel, vagy egyszerűen csak nem állok még készen a felnőtt életre. Ma már tudom, nem jó személy mellett kötöttem ki…

***

Aznap hamar végeztem, gondoltam, főzök valamit. Ritkán jutott erre időm, inkább csak hétvégente, amikor otthon voltam. Sok időt töltöttem Chris lakásában, félig ott is éltem, félig pedig a szülői házban. Ez nem volt normális.

Bevásároltam, aztán elkezdtem előkészíteni az ételt. Apa kedvencét, fűszeres sült csirkét akartam csinálni. Miután betettem a sütőbe a tepsit, a konyhából nyíló terasz felé sétáltam, majd kinéztem az ablakon.

Nem voltunk gazdagok, de rosszul sem éltünk. Jómódúnak számítottunk. Apának autószalonja volt, én pedig a helyi könyvtárban dolgoztam. Irodalomból szereztem diplomát. Mehettem volna további képzésekre, hogy magasabb képesítésem legyen, de nagyon szimpatikus volt az az állás, amit a neten találtam, és úgy éreztem, jó lesz nekem ott, a könyvek között. A diplomámmal meg így konkrétan kitámaszthattam az ajtót.

Tehát nagy házban éltünk. Három szobás volt, emeletes, hatalmas családi konyhával, nagy kerttel, amiben ennyi idő után is tündököltek az anya által ültetett virágok. Apa nagyon odafigyelt rájuk. Naponta jött egy kertész, aki rendbe tette őket. Liliomok, rózsák, és a kedvencem, kála. Mindig vittem belőle a szobámba egy szálat, és így úgy éreztem, anya ott van velem.

Éppen azon gondolkodtam, hogy megiszok egy pohár bort, amikor arra lettem figyelmes, hogy a kertész metszőollóval esik neki a káláknak. Kivágtam a teraszajtót, majd teli torokból ráordítottam:

– Maga meg mi az ördögöt csinál? – indultam meg felé öles léptekkel.

– Se-senora – dadogta a pasas, és ijedt arckifejezéssel nézett rám.

– Mit művelt a virágokkal? – sikoltottam újra, majd leguggoltam a gyepen heverő tökéletes szál kálákhoz, és zaklatottan szedegettem össze őket. Nem értettem, mi ütött a kertészbe, semmi bajuk sem volt.

– Senora, tetves a bokor – guggolt le ő is mellém.

– Hogy lenne az? Ezeknek a virágoknak semmi bajuk! – csattantam fel, és az orra előtt hadonásztam a kálákkal.

– Higgye el, nem akarom kiiratni, de le kell vágnom őket, hogy a vegyszerrel – magyarázta volna, de felálltam, majd ennyit mondtam:

– Ön ma nem kap fizetést, megölte anyám virágait! – néztem rá gyilkos tekintettel. Fújtattam. Őrült harag kerített a hatalmába. Bele sem gondoltam, hogy igaza lehet, csak azt láttam, hogy romokban hever az egyetlen dolog, ami összekötött édesanyámmal.

– Senora, kérem – tette össze maga előtt a kezét a magas férfi. Próbált magyarázkodni, de nem érdekelt, mi a mentsége, igyekeztem nem elsírni magam előtte.

– Látni sem akarom többet! – fejeztem be a beszélgetést. Fogtam a virágokat, és bementem a házba.

Ahogy elhúztam a teraszajtót, patakokban kezdett folyni a könnyem. Nem hittem el, hogy a férfi szétdarabolta azt a gyönyörű kála bokrot. Nagyon sajgott a szívem. Gyorsan a konyhapultra tettem a virágokat, váza után kutattam. Vizet engedtem az első kezembe akadó üvegedénybe, majd beletűzdeltem a virágokat. Nekitámaszkodtam az asztalnak, lehajtottam a fejemet, és sírtam. Egy kopogás zavart meg, oldalra pillantottam. A kertész állt az ajtóban, és szánakozó tekintettel nézett rám.

– Senora, kérem! – esdekelt bűnbánóan.

– No, no, no, no hablamos! Vagy, hogy mondják. Maga lomatóflores’. Érti? Megölte őket! – hadonásztam az üveg előtt. Nagyon felidegesített. Nem is tudtam hirtelen, milyen nyelven beszéljek hozzá.

– Hölgyem, higgye el, nem lesz semmi bajuk a virágoknak. Ki fognak újra hajtani. A gyökerét nem bántottam – magyarázta a férfi. Magas volt, túlságosan is magas, nem tudtam fölényt mutatni, lábujjhegyre álltam, úgy beszéltem vele.

– Az a maga szerencséje, senor! Most menjen, kérem! Majd édesapám közli önnel a továbbiakat – fintorogtam sértetten. Nagyon a lelkembe gázolt, azt hittem, menten felrobbanok.

– Az édesapja kért meg erre! – tárta szét értetlenül a karját. Akkor aztán teljesen elöntötte a düh az agyamat. Belemarkoltam a tolóajtó kilincsébe, elhúztam, és olyan hangosan ordítottam, amilyen hangosan csak tudtam.

– Maga tényleg ennyire hülyének néz? Azt hiszi, bolond vagyok? Estoy loco? Képes rákenni az apámra a gondatlanságát?

Ahogy ott soroztam szerencsétlent, meg se mert szólalni. Csendben végigállta a dühkitörésemet, egy szót sem szólt. Csak bámult rám, hatalmas zöld szemeivel, enyhén reszkető szájszéllel, és idegességtől rángatózó arcizmokkal.

– Mi az ördög folyik itt? – jött be az udvarra Chris. Halálra rémülten, elkerekedett szemekkel nézett rám. – Te mit sikongatsz? – vont kérdőre. – Maga meg kicsoda? – pillantott a kertészre.

– Csak az új kertész, aki kivégezte anyám káláit – dörzsöltem meg az arcomat, és sóhajtottam egy nagyot.

– Nem, épp ellenkezőleg! – állt neki magyarázkodni a férfi Chris-nek. – Meg akarom menteni a virágokat.

A párom értetlenül állt a történtek felett. Nagyra nyílt szemekkel nézett rám, majd a kertészre. Biztosra vettem, hogy mellém áll, amikor.

– Heaven, csak tudja, mit csinál, nem gondolod? – tette a kezét a vállamra.

– Igazad van, drágám – löktem le a tenyerét. – Halvány lila gőzöd sincs, mit érzek most – estem neki idegesen.

– Ne drámázz, kérlek! Tudom, hogy sokat jelent neked a kert, de a pasi kertész – mutatott a mellette álló férfira, aki bőszen bólogatott. – Előbb gondolkodnod kellene, mielőtt kirohansz. Szerintem, nem akart rosszat.

Megállt a szívem, ahogy Chris velem beszélt. Az utóbbi időben flegmává vált. Nem az volt a problémám, hogy a kertész védelmére kelt, hanem a hangnem, ahogy megszólalt. Az is átfutott az agyamon, hogy meg akarja mutatni, ő az úr a háznál. Tévedett, apám volt az úr a háznál.

– Jó, ezzel most nem foglalkozom. Az úr leszabdalta a virágokat, akárki, akármit mond. Apa majd elintézi, lezártam – fordultam meg, és bementem a házba. Fura illatok terjengtek a levegőben. – Istenem, a csirke! – sikoltottam fel, majd a sütőhöz szaladtam, kinyitottam. Egy kisebb füstfelhő hagyta el. Azonnal kivettem belőle a húst. – A fene enné meg ezt is! – mordultam fel, azután a pultra csaptam a tepsit. Odaégett.

– Ne légy ideges, kérlek – érkezett mögém Chris, majd a derekamra tette a kezét, és a nyakamba hajolt, ám elhúzódtam tőle.

– Ne most, kérlek! Kicsit kivagyok – fújtam ki egy régóta benntartott levegőt.

– Ez már hetek óta tart, Heaven! – csattant fel zaklatottan, majd a konyhapultnak támaszkodva fonta karba a kezeit. – Most a virágokra fogod, rendben, de előttük mik voltak az okok, hogy eltávolodtál tőlem?

– Most komolyan ez a legfontosabb neked? – túrtam bele hosszú, szőke hajamba. Hihetetlen volt, hogy ezen kellett még akkor is lovagolnia. – Ne ez legyen már az első! – fújtattam, és gőzöm sem volt, mihez kezdek. Kétségbe voltam esve, és nem Chris miatt, hanem a virágok, meg a vacsora miatt.

– Nem jössz át később? Beszélgethetnénk, meg csinálhatnánk mást is – lépett újra közelebb, és a fenekemre simította a tenyerét.

– Chris, most… Csak tele a fejem! Oda a kálák és a vacsora is. Most ezt ne, jó? – tettem a kezemet a mellkasára, és kissé eltoltam.

– Heaven – szólított, de nem bírta tovább mondani, mert kitárult a bejárati ajtó, és apa lépett be rajta eléggé gyászos tekintettel.

– M-miért rúgtad ki a kertészt, kicsim? – jött felém érdeklődve.

– Levágta a kálákat! – emeltem fel a hangomat. – Mindet leszabdalta, mert szerinte tetves. Nincs annak a bokornak semmi baja! – köpködtem toporzékolva a szavakat. Édesapám letette a pultra laptop táskáját, fintorogva szimatolt a leveőbe, de én csak legyintettem, azután őszülő szőkésbarna hajába túrt.

– Én kértem meg. Mr. Gonzálezzel a szalonban ismerkedtem meg, és miután Tony felmondott, megbíztam őt. Tudtam, hogy valami gáz van a bokorral, de mivel én nem értek hozzá… – tárta szét a karjait. – Csak neked nem mondtam, pont ezért. Bár így visszagondolva jobb lett volna. Szevasz, Chris! – nyújtotta a kezét a mögöttem álló férfinek.

– Üdv, Ashton! – köszönt apának. – Én mondtam neki, hogy csak ért hozzá a fószer, de hát – csóválta meg a fejét a párom.

– Szóval ordítottam vele, de közben neki volt igaza – mondtam ki ezt inkább csak magamnak.

– Igen, kicsim, tudta jól, mit csinál – simította meg apa a vállamat. – Majd én beszélek vele, nyugi, jó? Addig meg rendelhetnél egy pizzát – kacsintott rám apa, miközben felsétált az emeletre.

Csak álltam ott, bambultam és őrülten szégyelltem magam. Szegény férfi, szinte tüzet okádtam rá, és azt sem hagytam, hogy megmagyarázza. Mindenképpen elnézést kell kérnem tőle!

– Hev, jól vagy? – szólított Chris, amire nagyokat pislogva emeltem rá a tekintetem.

– Magamra hagynál, kérlek? Most szeretnék egyedül lenni – kértem halkan, majd az asztalon heverő váza után nyúltam.

– Jól van, elmegyek – felelte nem éppen meggyőző hangnemben. – De ez nem normális, hogy menyasszony és vőlegény így élnek egymás mellett – elkapta a derekamat, majd a fülembe vicsorogta. – Drágám – tette még hozzá, azután elengedett, és kisétált az ajtón.

Érdekes, de abban a percben úgy éreztem, a virágokra nagyobb szükségem van, mint a vőlegényemre. Szóhoz sem jutottam a reakciójától, de ez bőven elég volt ahhoz, hogy kibillentse a gondolataimat nyugodt kis medrükből.

2. fejezet - Carlos

Borzasztó nap volt. Alig vártam, hogy hazaérjek és beálljak a zuhany alá. Új helyre kerültem, és nem úgy jött össze az első munkanapom, ahogy szerettem volna. De lehet, hogy ezek után már vissza sem kell mennem, gondoltam.

Két éve körülbelül annak, hogy a fiammal az Államokba jöttünk. A jöttünk talán túl szép szó arra, ahogyan ide érkeztünk, de nem volt más választásom. A feleségem három éve elhagyott minket, és nem bírtam tovább Mexikóvárosban maradni. Gaelnek is több lehetősége lenne és van is az Államokban, nekem is. Illetve, ezt gondoltam, de mióta itt vagyok, csak egy egyszerű kertészként dolgozom, ami miatt ugyan nem szégyenkeztem, de a vegyészmérnöki diploma után ez kissé erős elhajlás.

Na, de mire is vár az, aki átszökik a határon? Ugye?

Maria egy torokmandula műtét utáni orvosi műhiba miatt hunyt el. Nem gondoltunk semmi rosszra, hiszen az ilyen beavatkozások rutinműtétnek számítanak, ám mégis megtörtént a legrosszabb. Előtte rúgtak ki a munkahelyemről leépítés miatt, így nem volt pénzünk magánorvosra, nem kapta meg a kellő figyelmet a zsúfolt kórházban, ahol így is kevesen voltak. Elfertőződőtt a garat sebe, és lassan vérmérgezést kapott. Indíthattam volna pert, de azzal nem kaptam volna őt vissza, a pénz pedig egyáltalán nem boldogít.

Gael jegyei romlani kezdtek, engem pedig nem alkalmazott senki, így a törvénytelen migráció mellett döntöttem. Új környezetre volt szükségünk, és mivel az összes megtakarításunk ráment Maria temetésére és utólagos kórházi számláira, így illegálisan jutottunk Amerikába.

Nem bánom, egy percig sem bánom, csak azt, hogy olyan emberek segítségét kértem, akiktől sosem fogok megszabadulni. Ha egy mexikói kartell ügyleteibe keveredik az ember, akkor vagy golyóval a fejében végzi, vagy beáll közéjük, köztes út nincs. Sokszor gondolok arra, hogy emiatt rossz apa vagyok, mert a fiamat is veszélybe sodortam, és ez olyan dolog, amivel egy életre együtt kell élnem. Ha vele történik valami, azt nem élem túl, és csakis miattam lesz. Csak azért, mert egy új és jobb életet akartam, elsősorban neki. Na, de milyen áron?! Nem gondolkodtam, és ez hatalmas hiba volt részemről. Nem láttam meg a veszélyt a lehetőségben. Miért is tettem volna? Ember vagyok, gyarló, nem pedig tökéletes, mennyivel jobb életünk lehetne akkor...

Szerencsére eddig nem volt gond a kartellel, rendben törlesztettem az adósságot, az sem zavart, hogy akkor már két hónapja lement az átutaztatásunkra és a hamis papírokra kért összeg. Nem szóltam, nem akartam bajt, hiszen elég egy csettintés, és végünk. Magam miatt nem aggódtam, de a fiamat nem érhette semmi sem.

Késő bánat. Szülő az ilyen?

Talán én sem vagyok különb, mint az apám, aki a pénz miatt elküldte a húgomat, hogy eggyel kevesebb száját kelljen etetnie. Talán én is csak egy ember vagyok, aki nem érdemli meg az élet legcsodálatosabb ajándékát: hogy apa lehet. Nem áltattam magam sosem, hiszen hibát követtem el, tudtam jól, de nem volt más választásom, és mindent meg fogok tenni azért, hogy a fiam velem maradhasson. Mindent!

– Apa, elfogyott a majonéz! – kiáltott be a fürdőszobába Gael.

Észre sem vettem, hogy hazaért. Mostanában estig odavolt. Elmondása szerint közösen tanultak az iskola könyvtárában. Nos, ezt a jegyein nem igazán vettem észre. Igyekeztem fogni, de harcolt, és olykor a békesség kedvéért engedtem a gyeplőn.

– Holnap délelőtt bevásárolok – feleltem, ahogy a hajamat törölve léptem ki a fürdőszobából.

– Finom ez a krumpli saláta. Onnan van?

– Igen, onnan – bólintottam, azután a kis lakás előterében függő faliórára pillantottam. Hét óra múlt. – Hol voltál eddig?

– A srácokkal. Tanultunk – vonta meg a vállát, miközben krumplit kanalazott a szájába.

– Fiam – kezdtem bele, ahogy leültem vele szemben –, tegnap is fél hét után értél haza. Azt mondod, tanultál, de két tárgyból is bukásra állsz. Miért hazudsz? Így nem lesz belőled senki – vetettem a szemére. Próbáltam higgadt lenni, de kihozott a sodromból a nemtörődömsége. – Nem azért jöttünk ide, hogy az utcát seperd!

– Te sem jeleskedsz éppen, kertész úr – villantotta meg sötétbarna szemeit.

– Így nem beszélhetsz velem, Gael! Mindent megteszek azért, hogy jobb életünk legyen! – csaptam ingerülten az asztalra. Addig sosem feleselt.

– És lám, milyen jó életünk van – mutatott körbe. – Egy apró ház, egy koszos, apró ház. Ugyanolyan, mintha otthon lennénk. Itt nincsenek lehetőségek. Itt nincs semmi!

Nagyot pislantottam a fiú szavaira. Szóhoz sem jutottam attól, amilyen hangnemben velem beszélt. Ez nem ő volt.

– Mexikóban már az utcán lennénk, szóval jó lenne, ha gondolkodnál, mielőtt megszólalsz. Itt még vannak lehetőségeink, ott már semmink se lenne.

– Ja, persze – cammogott, aztán ledobta a villát. – Igazad van, egyszerűbb menekülni, mint szembenézni a veszteséggel. Elment az étvágyam – felállt az asztaltól, majd elsietett mellettem.

Fel kellett volna állnom, és számonkérően megpofozni, de ezzel az a probléma, hogy én nem emelek kezet a gyerekemre, és volt abban némi igazság, amit mondott. Megtehettem volna, hogy egy másik városba költözünk Mexikón belül, de Amerika sokkal több lehetőséget ígért.

Mire?

Nem tudom, nem így terveztem. Leragadtam egy bevált napi rutinnál, ami biztonságosnak tűnt, és nem mertem nyitni. Sem a jövőm, sem a fiam felé. Pedig szüksége lett volna rám, de én féltem nevelni, mert rettegtem, hogy őt is elveszítem. Azt hittem, jobb lesz, de ez csak egy másik ország volt, minden ugyanolyan maradt, és nem is tettem azért, hogy jobb legyen.

Később visszamentem a fürdőszobába, és a tükörbe nézve igyekeztem eligazgatni borzas hajamat. Rám fért volna egy hajvágás. Középhosszú, sötét, göndör fürtjeim rendezetlenül hullottak az arcomba. Borotválkoznom is kellett volna, másfél hetes borostát viseltem. Valamiért úgy éreztem, kár strapálnom magam. Ez is egyfajta beletörődés volt a sorsomba.

Rosszul csináltam.

Miközben próbáltam elrendezni zilált külsőmet, megcsörrent a telefonom. Lélekvesztve szaladtam ki a konyhába, majd amikor megláttam, hogy a munkaadóm hív, az a férfi, akinek délután nekem esett a lánya, elszorult a torkom. Nehezen erőltettem le azt a bizonyos gombócot, de végül felvettem a telefont:

– González, tessék!

– Jó estét, Mr. González! Ne haragudjon, hogy ilyen kései órán zavarom – szabadkozott a férfi a vonal másik végén. A hangja nyugodt volt, nem tűnt feszültnek a történtek miatt.

– Ugyan, kérem, semmi probléma. Miben lehetek a szolgálatára? – kérdeztem bizakodva.

– Elnézést szeretnék kérni a lányom viselkedése miatt. Szegény nem tudta, mi az eljárás a virágokkal, így azt gondolhatta, ön kárt tesz a kálákban. Sikerült elmagyaráznom neki, azt hiszem, megértette, tehát szó sincs arról, hogy ki lenne rúgva. Holnap ugyanebben az időben várom önt, hogy a kert további részeit is gondozza. Ami azt illeti nagyon jó munkát végzett – sorolta bőszen.

Megkönnyebbültem, hogy sikerült tisztázniuk a félreértést.

– Nagyon köszönöm, uram! Sajnálom, hogy nem tudtam elmagyarázni a hölgynek...

– Heaven szíve ügyének tekinti azokat a virágokat, így eléggé letaglózta, amit látott. Szólhattam volna neki, hogy ez csupán egy folyamat, de megbeszéltem vele. Még egyszer bocsássa meg a kirohanását – kérte újra a bocsánatomat.

– Nem történt semmi.

– Akkor holnap. További jó éjszakát!

– Önnek is – elköszöntem, azután kinyomtam a telefont, és letettem a konyhaasztalra.

Nagy kő esett le a szívemről, mert azt hittem, hogy ki fognak rúgni, de úgy tűnt, sikerült rendezni a félreértést. Egészen addig a fejemben visszhangzott a nő mondata, miszerint ki vagyok rúgva, mert kárt tettem a virágaiban. El sem magyarázhattam neki, mert annyira be volt gőzölve, hogy meg sem hallgatott. Szerencsére az édesapja mindent rendbe hozott. Mr. Hamilton nagyon jó ember volt. Már akkor is azt gondoltam róla, amikor lerobbant a furgonom, és hozzá küldtek a munkatársaim, hogy nála biztosan lesz reális áron megoldás. Tudta jól, hogy nincs annyi pénzem, amennyi a repedt tengely javításához kell, így áron alul csinálta meg. Többet akartam fizetni, de nem fogadta el, csak annyit, amennyit megbeszéltünk. Meséltem neki a munkámról, és akkor kért fel. Fix állást ajánlott, aminek nagyon örültem, mert időszakos megbízásaim voltak, szóval így biztos volt a jövedelmem is.

Tehát Heaven. Túl szép név egy ilyen lobbanékony nőnek. Valószínűleg jelentése lehet, gondoltam. Próbált spanyolul beszélni, de nem igazán ment neki az idegességtől. Szerencsére még az egyetemen megtanultam angolul, és Gaelt is arra buzdítottam, hogy nagyon figyeljen oda az idegen nyelvi órákon. Ebből az egyből volt kitűnő. Legalább ebben hallgatott rám.

Rossz érzéssel tértem haza, de a nap végére megcsillant a remény sugara. Valamiért azt éreztem, hogy ez a munka valahogy más lesz, és lám valóban. Egyik munkaadóm sem ordibált még velem eddig, hogy leszabdalom a virágait, és egyik sem kért tőlem bocsánatot. Mr. Hamilton más volt, ahogyan a lánya is.

Nyugodt szívvel hajtottam álomra a fejemet, de csak az egyik felem volt gondtalan. A másik borzasztóan aggódott. Féltettem a fiamat, rettegtem, hogy eltékozolja ezt a lehetőséget. Igazából ő volt az elnyomott oldalam kivetülése. Tudtam jól, hogy nem jó, amit teszek. Nem élet, hogy már két éve a megszokásban élek. Már régen szerezhettem volna rendes papírokat, hiszen arra gyűjtöttem, és elhelyezkedhettem volna a szakmámban, de valami visszatartott. Akkor még nem tudtam, micsoda, de idővel rájöttem.