Borítószöveg

Edinburgh, 1679. A város lázban ég: Lady Christiant a nagybátyja és egyben szeretője, Lord James Forrester meggyilkolásával vádolják. A bebörtönzéséről és az azt követő tárgyalásról beszámoló híreket harsogó szalagcímek nem hagynak teret a kételynek: az asszony házasságtörő. Szajha. Gyilkos.

Alig egy éve, hogy Lady Christian férjhez ment, kiváltságos és tisztességes életet élt. Mi késztette hát arra, hogy félrelépjen, és mindent kockára tegyen egy viszonyért? Lady Christian nem hajlandó vallomást tenni. Úgysem hinnének neki. Ahogy a többi nőnek sem, akiket Lord Forrester elcsábított, és akik mind joggal kívánhatták a férfi halálát...

Kate Foster valós történelmi esemény által ihletett regényében a szemünk előtt bomlik ki a korabeli skót társadalom minden ellentmondása: a kínzásoktól cseppet sem visszariadó, mindenható egyháztól kezdve a mocskos nyomornegyedeken át a gazdagok fényűző világáig. A Hajadon című kötet hangot ad azoknak a nőknek, akiket amúgy a történelem hallgatásra ítélne.

Mielőtt regényeket kezdett volna írni, Kate Foster több mint húsz éven át dolgozott újságíróként. Edinburgh-ban nőtt fel, és mindig is rabul ejtette a város történelme, amit gyakran használ inspirációként a történeteihez. A Hajadon című regénye felkerült a Women's Prize for Fiction hosszúlistájára.

Fordította

Todero Anna

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Foster: The Maiden

First published 2023 by Mantle

an imprint of Pan Macmillan

Első kiadás

Copyright © Kate Foster, 2023

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Todero Anna, 2025

Minden jog fenntartva.

Borítóillusztráció © Charlotte Day

Borítóterv © Moesha Parirenyatwa, Mantle Art
Department

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Szalkai Diána

ISBN 978-963-604-565-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Édesanyámnak, Margaret Fosternek

Bárcsak elolvashattad volna ezt a könyvet

Istentelen életű asszony volt, és gyakorta rejtegetett kardot az alsószoknyái alatt.

John Lauder, Fountainhill lordja:

Skót történeti feljegyzések

Első fejezet
CHRISTIAN

Tolbooth börtön, Edinburgh

1679 októbere

Lefejezésre ítélem. Isten irgalmazzon a lelkének. Vértezze fel magát imádsággal.

A bíró szavai, amelyek oly kegyesen csengenek, mint a St. Giles-templom harangjai, egészen a börtön épületéig visszhangoznak. Hat zsandár vonszol keresztül a térségen, a biztonság kedvéért magasba emelt bottal. A hírlapok szerint veszedelmes vagyok. A másik kezükkel ott ragadnak meg a zsandárok, ahol érnek. Ujjaik gombokba, szalagcsokrokba kapaszkodnak. A szemük túl közelről mered rám, az arcuk üvöltő masszává homályosul. Csak a lábammal tudok küzdeni, rúgok mindent, amit érek.

Én vagyok a zűrzavar középpontja, mégis mintha egy lépés távolságból nézném, és minden csak villanásként jutna el hozzám. Egy zöldségárus fanyar bűze. Egy kalap vörös tolldísze. A lecsapó penge gondolata.

Azt mondták, a bírák talán hisznek majd nekem.

Vegye fel a fehér csipkeruháját. Hulljon térdre, és bizonygassa az ártatlanságát.

A ruha most csak lóg rajtam, a porban vonszolom, míg vissza nem érünk a börtönbe, és súlyos dörrenéssel be nem csapódik mögöttem a kapu. Meg kellett volna keresnem Johannát a tömegben. Egy utolsó pillantást kellett volna vetnem az égre.

Felrángatnak a lépcsőn a bűzlő folyosóra, sárga gyertyalángok, adósok és gonosztevők között. Már kikövetkeztették a felbolydulásból, mi az ítélet. „Nyakazás”, sziszegik sóvár tekintettel, és piszkos ujjaikat végighúzzák a nyakukon.

Miután a zsandárok visszavittek emeleti cellámba, és letörölték a verejtéket a homlokukról, azt olvasom le az arcukról: „Nem gondoltuk, hogy ilyen megátalkodott vagy!” Letépték rólam a ruhát. Bámulnak, amint próbálom megigazítani a fűzőmet. A félhomályban is ragyog a vigyoruk. A legtávolabbi falhoz lapulok, az ablak mellett, a kövek nedvessége a bőrömre szivárog.

Hétfőn felviszik a Tolbooth vesztőhelyére, és a Hajadon néven ismert gépezettel levágják a fejét. Utolsó óráira keressen magának lelkészt. Gyilkos asszony.

Három nap. Vajon anyámnak végig kell néznie? Láthatom még Johannát? Vagy a hullámzó corstorphine-i mezőket, a sünzanótot, amely felkapaszkodik a dombra, éppolyan ragyogóan és merészen, amilyennek önmagamat hittem?

Most nem vagyok más, mint önnön, kalapáló szívem. A heves dobogás addig tart, míg sötét, megkötözött, csupasz lábú, vizeletfoltos csipkébe öltözött, nedves hajcsomóvá változom, amely sikoltozik a rettegéstől.

Kitartóbban kellett volna könyörögnöm.

Zaklatottabbnak kellett volna mutatkoznom, amikor megtudtam, hogy meghalt.

A zsandárok mostanra rendbe szedték magukat, lesimították a kabátjukat, megigazították a sapkájukat, és kicsattognak a cellából, magamra hagynak az őrrel. Az őr beáll az ajtónyílásba, a feje csaknem súrolja a szemöldökfát. Két öklét a két ajtófélfához támasztja.

– Az ügyvédje odalent vár – mondja, de tapodtat sem mozdul.

– Felkísérné, ha megkérhetem? – mondom. Megtanultam, hogy ha ez az őr van szolgálatban, különösen alázatos hangon kell beszélnem.

– És mit kapok érte? – A rácsos ablakon beszűrődő, ezüstös fény rézsútosan az arcára vetül. Sötét szeme megcsillan.

– Megmondom neki, hogy adja oda magának a szokásos két érmét – suttogom.

– Ó, de közben felment az ár – mondja erre. – Most, hogy elítélték.

Nem akarom, hogy lássa, amint összerándulok a szó hallatán. Mozdulatlanságot erőltetek magamra.

– Akkor közölje az ügyvédemmel, mennyit kér – mondom, mire összefonja a karját széles mellkasán, és bólint. Kiélvezi a párbeszéd minden pillanatát.

– Így lesz – mondja. – És ne felejtse el: itt mindent megkaphat, amit csak akar. Hogy kényelmesebbé tegye az utolsó napjait. Ha fizet érte. – Elvigyorodik, megnyalja a száját. Vöröslik az arca az izgalomtól, hogy kettesben van egy gyilkos asszonnyal.

– Köszönöm – mondom. Igyekszem hálát csempészni a hangomba.

Fogja az övéről lógó kulcsot, és lassan elindul, bezárja maga mögött az ajtót, és menet közben fütyörészik undorító, nedves ajkával.

Most először maradok magamra az ítélethirdetés óta.

A Hajadon. Volt róla egy rajz az egyik könyvben, a könyvtárunkban, a Roseburn-házban. Skócia legförtelmesebb bűntényei. De egy magasan lévő polcon tartották, és szigorúan megtiltották, hogy beleolvassak, úgyhogy csak akkor tettem, amikor senki sem látott. Nyaktiló fakerettel és acélpengével. „Két ember magasságú, félelmetes szerkezet. A nemesi származásúak lefejezésére szolgál, mivel gyors mechanizmusának köszönhetően feltehetőleg kevésbé fájdalmas, mint a bárd, bár ezt természetesen egyetlen áldozat sem tanúsíthatta.” A könyvben listát is közöltek azokról a kárhozottakról, akik a pengéje alatt végezték.

Rettenetes. Visszalöktem a könyvet a polcra, és holtsápadtan ültem végig a vacsorát, miközben pedig suttogva kérdezgetett: „Már megint mit műveltél, Christian?”

Ön hidegvérrel megölte Lord James Forrestert.

Mert végül nem számított, mit mondtam a per során. Senki sem hitt nekem.

Most majd ezrével jönnek a vesztőhelyre a börtön túloldalán, hogy megnézzék a kivégzést. Minden egyes ondolált paróka és koldustálka egyszerre billen felfelé.

Zúg a fülem. A rémület okozza ezt a vékony, sivító hangot, amelyet hányásroham követ. Pedig nem hányhatok. Akkor az őr megint levetkőztet, ahogy az érkezésem napján tette. Forró lehelete a nyakamon. A szebbik köpenyem. A főkötőm. A selyem alsószoknyám. „Idebent nem lesz szüksége ezekre a divatos ruhákra.” Levegőre vágyom. A cellát betölti az éjjeliedény bűze. Az ablak hideg rácsának támasztom a homlokom. A fülemben cseng anyám korholása: „Menj onnan, Christian! Rád süt a nap. Egy előkelő hölgy nem lehet szeplős.”

Itt kötöttem ki, de még mindig előkelő hölgy vagyok. Ez az egyetlen elismerő kifejezés, amellyel illethetem magam.

Lentről a hideg kövezethez csapódó, erős bőrcsizma konok csattogása hallatszik. Az ajtó felső részén lévő kis, négyzet alakú rácson keresztül látom, hogy az ügyvédem, Mr. Dalhousie leveszi a kalapját. A szakálla rendetlen, annyit húzkodta, turkált benne, miközben terjedelmes jegyzetei fölé hajolva motyogott és hebegett a tárgyalóteremben. A rácsra teszi a kezét. Odamegyek hozzá.

– Már semmit sem tehetünk – mondja. – Beszélek a börtönlelkésszel. Imádkozni fog önnel. – Elcsuklik a hangja.

– Mr. Dalhousie – suttogom, és úgy szorítom a kezét, hogy kifehérednek a bütykeim, a számba pedig savanyú íz tolul –, az nem lehet, hogy semmit sem tehetünk.

– Pedig attól tartok, így van – feleli. – A védekezését nem fogadták el. – Gondosan megválogatja a szavait. Nem tudom, hogy ő hisz-e nekem egyáltalán, mert mintha mindig valami kérdés rejtőzne a homlokán húzódó redők mögött. – A börtönlelkész már más elítélteket is ellátott jó tanácsokkal, hölgyem. Megnyugtató a jelenléte.

– Nem akarok lelkészt. – Lassan mondom, hogy Mr. Dalhousie megértse. Most jöttem rá – túl későn  –, hogy a hatalmas könyv- meg papírtornyok ellenére, amelyek kis híján ráborultak a segédjeire a tárgyalóteremben, nem a legeszesebb ember. – Menjen el a férjemhez, és mondja meg neki, hogy bármi történt is, még mindig szeretem. És ha maradt benne szemernyi szeretet irántam, akkor, kérem, tegyen meg értem valamit. Vagy szívesebben vállalná a szégyent, hogy a felesége a vérpadon végzi?

Mr. Dalhousie valószínűleg még sosem hallott előkelő hölgyet ilyen nyersen beszélni. Nagyot nyel, kidudorodik az ádámcsutkája. Gondolom, nem szenvedheti a börtön emésztőjéből felszálló ürülékszagot.

– Nem hiszem, hogy a férje tehetne bármit is – suttogja. – Mr. Nimmo már így is egy vagyont költött a jogi eljárásra, noha semmi sem kötelezte erre. Na és az, hogy idebent rendes ételt kapjon, és megvédjék ezektől a bűnözőktől, szintén jelentős összegbe kerül ám, hölgyem. Attól tartok, ideje, hogy beletörődjön a sorsába.

Megszorítom vékony ujjait, és én is suttogva válaszolok:

– Mondja meg a férjemnek, azt akarom, fizesse le az őrt, hogy hagyjon megszökni.

Mr. Dalhousie sosem marad sokáig. De ahhoz biztosan elég sokáig van itt, hogy a kocsmákban elújságolja a többi ügyvédnek, milyen rossz állapotban talált. Vagy hogy közölje anyámmal meg Johannával: „Bátran viseli. A makacs természetnek is van előnye.”

Miután magamra maradok, érzem, hogy már kevésbé zihálok. Az elmém azt kívánja, bár Mr. Dalhousie menten ott teremne a férjem ajtaja előtt; a képzeletem végiglökdösi a Luckenbooths kesztyűkészítői meg kalaposai között, egyenesen be egy bérkocsiba.

Nem tehetek mást, mint várok.

Hallom, hogy mostanra felélénkült a főutca: a késő délutáni tömeg a lócitromon, madárpiszkon, emberi ürüléken átlábalva igyekszik a patikáriusokhoz meg a parókakészítőkhöz, mielőtt átadná helyét a bordélyházak esti látogatóinak. Az osztrigavendéglőkben és a kávéházakban csak úgy gőzölög a pletyka, az úriemberek meg a gazdag kereskedők óvatosan vizsgálgatják a hírlapokat, egyesével veszik szemügyre őket: mi a legújabb botrány? És hosszan csámcsognak a tárgyalásról szóló, aprólékosan részletes tudósításokon.

„Mrs. Christian Nimmo TAGADJA, hogy megölte Lord James Forrestert, a férfit, aki a szeretője és egyben a nagybátyja volt!”

Ki gondolta volna? A kereskedő Nimmo felesége. Lord Forresterrel – szégyellhetik magukat mindketten! Szégyent hoztak a családra. És bűnösnek találták a nőt. Igen, ma reggel történt, nem látta a dulakodást? Nem győzte rúgni meg harapni a zsandárokat.

Ó, Istenem, irgalmazz a lelkének!

A pletyka úgy száguld keresztül Edinburgh városán, mint a fürge lábú utcagyerekek. A kávéházakban olvasott hírlapokkal kezdődik. Azután a szóbeszéd bekúszik a keskeny sikátorokból a kandallók elé és a hálószobákba, majd eljut a környező vidék pompás udvarházaiba is. A szalonokba, a kártyaasztalokra, a teáscsészékbe.

De a pletyka az utcagyerekekhez hasonlatosan mindenféle értékes dolgot elcsen menet közben. Olyan kincseket, mint az igazság és a jó hírnév.

Lehunyom a szemem, és emlékeztetem magam, ki vagyok, mert ezt nem vehetik el tőlem. Kitartok a történetem mellett, visszatérek a múltba, hogy felidézzem, hogyan kezdődtek a dolgok. Azt hiszem, egy őszi nap volt Roseburnben, egy éve. Mintha csak tegnap történt volna.

KALEDÓNIAI HÍRLAP

Edinburgh, szeptember 26.

MRS. CHRISTIAN NIMMO JOHN MACDONALD BÍRÓ ELŐTT ZAJLÓ PERÉNEK FEJLEMÉNYEI

Az egyetlen tanú, Miss Violet Blyth, a gyilkosság áldozatául esett Lord James Forrester szobalánya:

„Tisztán láttam, bíró úr. Mert ott voltam a helyszínen, bíró úr. Az egész a juharfa alatt történt, a kastélyhoz vezető út végén. Ő tette, bíró úr.”

(A tanú ekkor a vádlottra, Mrs. Nimmóra mutat.)

„Nem, nem ittam, bíró úr, alig egy cseppet ittam egész életemben, és aznap csak édességet ettem. Egész pontosan kandírozott cseresznyét, ha jól emlékszem, bíró úr.

Hajjaj, nagyon is kiabáltak, bíró úr. Mondtam is a zsandároknak, bíró úr. Az asszony egyenesen beledöfte a kardot. Lehet, hogy előkelő dáma, de az már biztos, hogy úgy küzd, mint egy férfi.

Igen, hölgyem, parancsoljon. Semmi értelme, hogy azt mondja, én öltem meg. Ki hinne el ilyen sületlenséget? Azt se tudnám, hogyan kell megfogni egy kardot, bíró úr.”

Mrs. Rita Fiddes, Miss Violet Blyth ismerőse:

„Ó, Violet nagyon is jól tudta, hogyan kell megfogni egy úriember kardját, ha érti, mire gondolok, bíró úr. Igen tapasztalt volt az efféle dolgokban. Igen tapasztalt leány.”

(A közönség soraiból kuncogás és hüledezés hallatszott, azután négy órakor MacDonald bíró berekesztette az ülést, mert vacsorameghívása volt.)

Második fejezet
CHRISTIAN

Roseburn-ház, Edinburgh környéke

1678 októbere

A mozgás tisztán tartja a gondolatokat, legalábbis így mondják. Reggelenként, ha megettük az összes kását és megittuk az összes tejet, anya kiküldött minket Johannával a friss levegőre. Köröztünk a kertben, mindig ugyanabban az irányban. Balra a főkaputól, majd tovább a puszpáng mentén. Le a ligetbe, és vissza a kerti úton. Megállhattok megcsodálni a rózsákat, de a virágokat ne tépjétek le. Ne hagyjátok el a kertet. Ne menjetek az istállófiúk közelébe.

Nagyjából negyvenöt percig tartott, bár anya úgy nevezte: tornaóra, és sokszor az ablakból figyelte, nem hagyjuk-e ki valamelyik sarkot. Amikor visszamentünk, ragaszkodott hozzá, hogy élménybeszámolóval szórakoztassuk, és engem mindig sokkal gondosabban faggatott ki, mint Johannát. Jaj, ma a varjak olyan nagy lármát csaptak, ahogy a fészkükben gyülekeztek, mondtam, vagy Nézd, vadgesztenyék! Ő pedig kesztyűbe bújtatott, illatos kezével megérintette az állát, bólintott, és azt felelte, Elbűvölő, Christian, és ránk mosolygott, mielőtt beült a hintóba, hogy lebonyolítsa valamelyik kötelező látogatását.

Fontos, hogy elbűvölő legyen az ember. Ez azt jelenti, hogy a semmiből is képes szórakoztató történetet kanyarítani. És ez létfontosságú, ha magára kell vonnia egy úriember figyelmét egy vacsorán, és nem dicsekedhet rózsás ajakkal meg aranyló fürtökkel, mint Johanna.

Márpedig én nem dicsekedhettem ilyenekkel.

Ezért hát azon az őszi reggelen még mindig úgy jártam a kertet, hogy nem voltam eljegyezve. Sőt, amint az hetek óta kötelességem volt, a húgomnak segítettem előkészülni küszöbönálló esküvőjére, a virágkoszorútól, melyet a templomban fog viselni, addig, hogy milyen teázóasztalkát válasszon az új otthonába.

– És a hálószobában világos függöny legyen, vagy inkább valami sötét, mondjuk, sötétkék? – kérdezte. – Roppant fárasztó meghozni ezt a tömérdek döntést.

– A hálószobában sötétkék legyen – mondtam, miközben kikerültem egy lehullott ágat a sétányon. Miután a pénz egyre fogyatkozott, el kellett küldenünk néhány kertészt. – A sötét függöny praktikusabb; megóvja a kárpitot a napfénytől. És persze a kíváncsi tekintetektől is véd.

Nem irigyeltem a húgomat, amiért ilyen fárasztó döntéseket kell hoznia, és azért sem irigyeltem, hogy ő megy férjhez elsőként, bár kétségkívül egész Edinburgh erről beszélt, meg arról, mennyivel ragyogóbb szépség, mint én. Noha az elmúlt fél évben számos lírai hangú szerelmes levelet váltottak Robert Gregorral, a házasságuk valójában a férfi vagyonáról szólt.

– Helyes, akkor sötétkék lesz – bólintott kecsesen Johanna.

Éppen a kert északi sarka felé tartottunk. Ezt a részt a fák elrejtették anya szeme elől, így egészen elvadult. A bogáncs belepte az ágyásokat, és szederindák kapaszkodtak fel a falra. Mindig is ez a kertrész volt a kedvencem, mert úgy festett, mintha folyton szökni akarna, akárcsak én. Több mérföldes körzeten belül a Roseburn-ház volt a legfenségesebb lakóépület, kéményei és manzárdjai a Leith folyó és a sötét, tajtékos vízben lepedőket öblögető, lábukat mosó asszonyok fölé magasodtak. A kapu fölött a vésett felirat azt hirdette, hogy „Ahol a remény honol”, és ez sosem volt igazabb, mint azokon a napokon, amelyeket az ablakomnál töltöttem, tekintetemmel a folyót követve.

Most, hogy senki sem láthatott minket, pontosan tudtam, mit fog kérdezni Johanna.

– Megint elhoztad a könyvet?

Elhoztam. Vékony könyvecske volt, burgundivörös borítóján szépen formált, fekete betűkkel ez állt: Útmutató a házasság előnyeiről. A könyvtár legfelső polcán volt, ahol a legérdekesebb könyveket tartották. Azokat, amelyeket elvileg nem lett volna szabad elolvasnunk. Johanna orcája máris bájos rózsaszínben játszott. Nem volt nehéz elérni, hogy elpiruljon.

– De most ne olyan rémeset olvass, Christian – suttogta.

Annál a résznél nyitottam ki a könyvet, amelyet aznap éjjel olvastam pislogó gyertyafénynél az ágyamban, és tágra nyílt szemmel bámultam az illusztrációkat.

„A férj lopakodjon be lábujjhegyen, és csókokkal, kedveskedéssel, kéjes szavakkal kényeztesse asszonyát, mielőtt megpróbálná megérinteni titkos testrészeit. Ha ezt teszi, az asszony engedni fog neki.”

– Jaj, Christian! – Johanna megborzongott. Már rég megfeledkezett a sötétkék függönyökről.

– Jaj, Johanna – suttogtam. – Robert Gregor nemsokára ezt teszi veled. Nézd meg ezt a rajzot; láthatod, hogyan kell feküdnöd előtte, amikor engedsz neki.

– Elég volt – mondta a húgom, és tekintetét elfordította a nyitott könyvről.

– De muszáj – mondtam. Én még mindig nem tudtam levenni a szemem a rajzról. Mennyi ideig kell így feküdnie a nőnek? De így a férfi mindent lát! Fájni fog? – Különben nem tudod, hogyan legyél jó feleség.

– Természetesen jó feleség leszek – sziszegte Johanna. – Legalább tucatnyi alkalommal találkoztam Mr. Gregorral, aki egyre szerelmesebb lett belém. Inkább neked van okod aggodalomra. Hamarosan betöltöd a tizennyolcat, és egyetlen udvarlód sincs.

Ez éppen elég volt ahhoz, hogy elhallgattasson. Legszívesebben a bordái közé döftem volna a könyökömet, de igaza volt. Mindig az idősebb lánynak kell előbb férjhez mennie. De kinek kellenék én? Mr. Gregor annyira gazdag volt, hogy még az anyagi problémáink sem rettentették vissza. Ő fizetett minden egyes függönyt, teáscsészét és más egyebet. Anya úgy hívta Johannát, „szépségem”, és repesett az örömtől, amikor Johanna feltűzött hajjal, ragyogó arccal lejött az emeletről. Robert rábeszélte anyát, hogy neki adja Johanna kezét, pedig a Hardie fivérek is udvaroltak a húgomnak, sőt azt beszélték, hogy még néhány londoni úr is érdeklődött iránta. A tizenhatot sem töltötte be, és máris elrendeződött a sorsa.

Velem nem így állt a helyzet. Ha a hátam mögött jellemezni akartak, úgy képzelem, a „semmilyen” szót használták rám. A szemem olyan sárosszürke, mint a köd a Nor Loch fölött. A hajam mindig kiszabadul a szalagok fogságából. Ha vendégségbe mentünk, anya kölcsönadta a gyöngyeit, hogy ragyogóbbnak tűnjön az arcszínem. Milyen kár, hogy még senki sem kérte meg szegény Lady Christian kezét, pedig elbűvölő társalgó, és csodálatosan tud hímezni meg festeni. Talán majd miután Johanna elkerül a háztól.

De már csak egy hónap volt hátra Johanna esküvőjéig, és én még mindig az a lány voltam, aki titokban utál táncolni, és arról álmodozik, hogy beutazza a világot. Bár faltam a könyveket, és az írás sem esett nehezemre, jóval meghaladtam a tanárunk által megszabott követelményeket, ezek az adottságok nem értek annyit, mint a vonzó külső, az engedelmesség, a nyugodt és hallgatag természet. Röviden szólva, bár anya és Johanna nyilvánosan sosem ismerték volna el, még a legjobb tulajdonságaim sem minősültek előnyösnek egy edinburghi hölgy esetében.

Összeismertettek valamennyi szóba jöhető fiatalemberrel, de egyiket sem találtam elég sziporkázónak, hogy felkeltse az érdeklődésemet, mert nincs unalmasabb, mint nézni, ahogy a férfiak whiskyt isznak, és azzal hencegnek, milyen simán gurul az apjuk hintója, vagy arról makognak, milyen csodás épületeket láttak glasgow-i vagy londoni utazásaik során – vagyis csupa olyan helyen, ahová én sosem juthatok el.

És nincs kínosabb, mint elviselni, ahogy végigmérnek. Ilyenkor cseppet sem titkoltam, mennyire unatkozom, ásításokat nyomtam el, a szobát nézegettem, és megkönnyebbült sóhajjal nyugtáztam, ha másnap nem érkezett újabb meghívás.

Amikor apa még egészséges volt, néha szerelmes tekintettel pillantott anyára. Nem a gyöngyeire, a puffos ruhaujjára, a vendéghajára, hanem magára anyára, mint aki bármit hajlandó volna megtenni a kedvéért, és én ilyen szerelmet kívántam magamnak, noha ez annyira merész kívánságnak tűnt, hogy senkinek sem beszéltem róla, még Johannának sem.

Ezen a bizonyos reggelen szokás szerint ő haladt elöl.

– Gyere már, Christian! Unom, hogy így vonszolod magad. Leveleket kell írnom. És ne tépkedd le a csipkebogyókat! Ismered a szabályokat.

Figyeltem, ahogy szaporán lépked előttem, a ruhája fodrai a sarkát verdesik. Nagyon magabiztosnak tűnt, bármennyire tartott is a nászéjszakától. Én vajon hogy érzem majd magam a nászéjszakámon, már ha eljön egyáltalán? Én is így fogok feküdni? Mi van, ha nem akarok? Visszadugtam a könyvet az alsószoknyám zsebébe.

Amikor visszaértünk a házhoz, egy idegen hintó állt a felhajtón, nagy, fényűző kocsi üvegablakokkal. Anya izgatottan várt minket a lépcső alján.

– Gyertek be, itt a rőfös, hogy megmutassa, mit ajánl az új otthonodba, Johanna – kiáltotta. Azután olyan erősen ragadta meg a csuklómat, hogy belém nyilallt a fájdalom. De mielőtt feljajdulhattam volna, figyelmeztetett: – Személyesen jött el, ami nagy megtiszteltetés. A híres Mr. Andrew Nimmo nemcsak a legpompásabb szövetmintákat hozta el, de calais-i hajóútjának szórakoztató történetét is. Lenyűgözőnek fogod találni, Christian. Szedd rendbe magad!

Egy újabb történetmesélő úriember. De mi mást tehetett volna anya? A ház asszonyának viselkedése mindent elárul egy család anyagi helyzetéről. Az új üvegházról beszél, és olasz ruhában parádézik, amikor társaságban van? Vagy legyezője tollai mögül a férfi vendégek családi állapotáról érdeklődik diszkréten?

Anyám, a roseburni Lady Hamilton ez utóbbi kategóriába tartozott. Apa, aki két éve hunyt el, szép lassan eljátszotta a család vagyonát. Amikor meghalt, az öccsére szállt a cím, de miután fény derült anyagi gondjainkra, megkönyörültek rajtunk, és megengedték, hogy Roseburnben maradjunk. Anyának nem volt pénze, de mindenkit ismert Edinburghban.

A csuklóm még mindig vörös volt. Andrew Nimmo nyilván gazdag agglegény. Milyen unalmas. Szerettem volna folytatni a festést. Johanna azt mondta, hogy ne tépjem le a csipkebogyókat, de máskülönben hogyan tudnám tanulmányozni őket? Jól elfértek az alsószoknyám zsebében, a házassági útmutató mellett. Mindent beszórtam a fiókomba, mielőtt lementem a földszintre.

Mr. Nimmo a szalonban ült anyával és Johannával. A feje búbján kissé világosabb volt a haja. Akaratlanul is az jutott eszembe, hogy hamarosan megkopaszodik, és túl földhözragadt ahhoz, hogy megfontolja a paróka viselését. Mihelyt beléptem, felpattant, a segédje fel-alá szaladgált a szobában, szövetmintákat rendezett látványos alakzatokba, olyanok voltak, mint a páva farktollai.

Ami Mr. Nimmo hajából hiányzott, azt ellensúlyozta magas termete és széles válla. Úgy állt rajta az öltöny, mintha ráöntötték volna, és remekül illett hozzá az aranyhímzéses mellény. Rideg, kék szeme van és még ridegebb modora, állapítottam meg, amint meghajolt, és alám tolta a széket. És ó, azok a szövetminták! Már ott hevertek az asztalon: karmazsinvörös selyem, könnyű, fodros sifon és mély, dús bársony. A székekről is ezek lógtak. Még fűszerillatuk is volt. Fiona, az egyetlen megmaradt szobalányunk felszolgálta a teát az ablak melletti diófa asztalon, de senkit sem érdekelt, mindannyian a mintákat bámultuk.

– Londonban és a tengerentúl is jól megy az üzlet – mondta Mr. Nimmo. – Valósággal elkapkodják a gyapjúnkat. Az edinburghi hölgyek odavannak ezekért az anyagokért, márpedig valamennyien tudjuk róluk, milyen igényesek. Hadd tájékoztassam küszöbönálló házassága alkalmából, Lady Johanna, mit kedvelnek manapság a leginkább divatkövető családok.

Tudtam, hogy nem az én kedvemért vannak ott a minták, de nem bírtam magammal. Felálltam, és járkálni kezdtem a szobában. Végighúztam az ujjaimat a puha szöveteken. Amikor visszafelé simogattam a bársonyt, nyúlprémpuhaságúból bizsergető lett. Viszkettek az ujjbegyeim. A sifon merev volt a festéktől, a selymek dúsak és fejedelmiek. Csak úgy sütött róluk az idegenség.

– Látom, rajong a finom kelmékért. – Mr. Nimmo engem figyelt. Anya összerándult, még hozzá sem ért a teáscsészéjéhez. Johanna belefeledkezett egy sötétkék szövetminta redőibe. – Ezek Kínából valók – tette hozzá a kereskedő.

– Kínából. – A szó, amelyet kiejtettem, olyan volt, mint a vitorlákba kapó szél. – Járt ott? – kérdeztem.

Mr. Nimmo szeme köré redőket vont a mosoly. Kellemesebb látványt nyújtott, amikor mosolygott. Odajött hozzám, és lehalkította a hangját.

– Ott nem – felelte. – De megadatott, hogy elhajózzak Norvégiába és Dániába, és volt részem jó pár izgalmas utazásban. A tenger olyan, akár a színtiszta selyem, az égbolt valósággal fölénk feszül. A hullámokat nézve azt képzelhetjük, hogy sziréneket vagy bálnákat látunk.

Micsoda sületlenségeket hord össze, gondoltam, ráadásul csak egy kereskedő. De azért jóval idillibb volt ez a történet, mint a londoni épületek leírása.

– És látott valaha sziréneket, amint a habok közt táncolva a halálba csábították? – kérdeztem. Akaratlanul is elmosolyodtam, mert ez a Mr. Nimmo túl értelmesnek tűnt ahhoz, hogy engedjen egy szirén hívásának.

– Bevallom, nem – suttogta. – De lehet, hogy kellemesebb társaság lennének, mint némelyik hölgy Edinburghban.

Kis híján kitört belőlem a nevetés.

– Meg némelyik úr – tettem hozzá.

Mr. Nimmo hosszabban nézett a szemembe, mint ahogy az illem diktálja, azután félbeszakadt a beszélgetésünk.

– Mr. Nimmo, kikérhetném a tanácsát a függöny redőzetével kapcsolatban? Nem akarjuk egész nap feltartani. – Johanna rámutatott egy kupac bársonyra, és menyasszonyhoz cseppet sem illő, barátságtalan pillantást vetett rám.

– Hogyne, Lady Johanna, hogyne. – És innentől Mr. Nimmo csak a húgomra figyelt, míg én tovább csodáltam a szövetmintákat.

Johanna kiválasztotta az anyagot, amelyből csinos, sötétkék hálószobafüggöny és hozzá illő baldachin készülhet. Ahogy múlt az idő, lassanként kezdett megtelni új otthona, miközben anya egyre csak azt ismételgette:

– Johannának a legeslegjobb jár.

Én olyan hosszan időztem egy ezüstös selyemdarabnál, hogy Mr. Nimmo ismét odalépett mellém.

– Olyan elegáns – mondtam, és végighúztam az ujjam az anyagon. – Úgy képzelem, ilyen színű lehet a tenger.

– Csakugyan ilyen – bólintott. – Pontosan felismerte, anélkül, hogy valaha tengeri utazást tett volna. Kiváló művészi érzéke van. – Azután kivette a kezemből az anyagot, fogta a kését, és lekanyarított belőle egy csíkot.

– Emlékül – mondta – egy hölgynek, aki képes értékelni a szép dolgokat az életben.

Miután elment, anya végignézte, amint Fiona felszolgálja nekünk a csirkehúsos pitét, és megbizonyosodott róla, hogy nem falunk be túl sok árpapudingot, majd végre felmentem a szobámba pihenni. Nem vettem elő a házassági útmutatót. Az ráér éjszaka. Ehelyett fésülködni kezdtem a tükör előtt, vizet fröcsköltem a hajkefére, hogy megszelídítsem engedetlen fürtjeimet. Utána elővettem a Mr. Nimmótól kapott selyemcsíkot, és átfuttattam a tengeri tajtékra emlékeztető darabkát az ujjaim között. Fantasztikus dolgokra gondoltam: tág horizontokra, mélytengeri lényekre, csillagos égboltokra. Butaság, hogy ilyesmi jár az eszemben?

Nem tudtam megválaszolni a kérdést.

Anyával és Johannával sem akartam beszélni róla, mert féltem, hogy azt mondanák, Mr. Nimmo valószínűleg minden látogatása alkalmából selyemcsíkokat ajándékoz az ifjú hölgyeknek.

A Roseburn-házba, mint a legtöbb, özvegyasszonyokkal és eladósorban lévő lányokkal teli udvarházba, szinte mindennap ellátogatott egy-két úr.

Másnap újabb vendéget fogadtunk.

A nagynéném férje, Lord James Forrester kívánt beszélni anyával egy különösen kényes üzleti ügyben, amely élénk pusmogást keltett volna a templomi padsorokban az imakönyvek mögött, ha a hívek tudomást szereztek volna róla.

Közvetlenül a tornaóránk után érkezett, amikor ezt olvastam fel Johannának:

„A feleségnek biztosítania kell férje kielégülését, és nem utasíthatja vissza, ha közeledik hozzá, nehogy máshol engedjen a bujaság csábításának, amivel tele van a világ!”

Hangos patkókopogással jött, felzavarta a kényelmesen ejtőző varjakat. Csak úgy csattogott a szárnyuk a szélben.

KALEDÓNIAI HÍRLAP

Edinburgh, szeptember 29.

John MacDonald bíró: „Mielőtt megkezdenénk a mai tárgyalást, uraim, szeretném megnyugtatni önöket, hogy bár láttam, mi áll a kávéházi falakra kiragasztott, trágár balladákban, amelyek eme aljas gyilkosság körülményeit és az áldozat meg a vádlott közti kapcsolatot részletezik, semmiképpen nem tettek elfogulttá. A legkevésbé sem.”

Harmadik fejezet
CHRISTIAN

Roseburn-ház, Edinburgh környéke

1678 októbere

James mindig is rendszeres látogató volt a Roseburn-házban. És apa halála óta egyre gyakrabban keresett fel minket.

Valahányszor távozott, otthagyta az illatszelencéjében tartott szegfűszeg illatát, amely még órákig lebegett a levegőben, de magával vitt egy-egy értékes tárgyat. Egyszer az Ádámot és Évát ábrázoló francia falikárpitot az ebédlőből. Máskor egy vésett tölgyfarönköt az előcsarnokból. Mindig kocsit küldött értük. És utána egy darabig sokkal jobb minőségű húst kaptunk. Marhahúsos-vesés pitét. Báránybordát. Új ruhákat. Hamar rájöttem, mi folyik itt. Anya megbízásából eladogatta a tárgyainkat – és nyilván jutalékot is felszámított. De erről nem kérdezgethettem anyát. Az ilyen természetű kérdések tilosnak számítottak. És különben is, szükségünk volt a ruhákra.

Fent voltam az emeleten, épp rajzolni kezdtem a kertben szedett csipkebogyókat, amikor a hintója végigzörgött a felhajtón, a házban pedig nagy sürgés-forgás támadt, ajtók tárultak, kötények simultak le, parfümcseppek hullottak, szoknyák suhogtak, azután: „Lord James! Milyen csodás!”

A nagybátyám mindig ilyen hatással volt a nőkre, még a rokonaira is. Még a szolgálókra is.

Nem lett volna értelme folytatni a rajzolást. Tudtam, hogy úgyis mindjárt lehívnak a földszintre, és a hajam megszelídítése mindig pontosan nyolc percet vett igénybe, ráadásul a ruhámat is összegyűrtem. Mély lélegzetet vettem a tükör előtt, amennyire tudtam, betűrtem az elszabadult tincseket a szalagok alá, és megcsipkedtem az orcámat, hogy rózsásabbnak tűnjön. Nem szerettem volna, ha a bácsikám ápolatlannak lát.

Mindig ott maradt ebédre, közben mesélt a corstorphine-i vásárokról meg verekedésekről – ennek a Roseburntől három mérföldre nyugatra elterülő falunak a földesura volt –, én pedig ügyeltem rá, hogy apró falatokat kapjak be, és az oldalamhoz szorítsam a könyökömet, hogy a lehető legilledelmesebbnek tűnjek. Tudta magáról, hogy jóképű, ez lerítt homloka valamennyi redőjéről, minden ajakbiggyesztéséről, de nem akartam, hogy azt gondolja, tetszik nekem.

A feleségéről, Lilliasról, anya húgáról is szoktunk beszélgetni, aki valaha ünnepelt szépség volt, ám az utóbbi időben ágynak döntötte valami betegség, amely átjárta a testét, és sovány lett tőle, mint a cérnaszál, a szeme fehérje pedig megsárgult.

– Valaha ő volt Edinburgh szépe, emlékszik rá? – kérdezte ilyenkor Lord James anyámtól. – Milyen csodás pár voltunk… Emlékszik a bálokra? Igazi tragédia ez a betegség.

Anya ilyenkor azt felelte:

– Isten áldja drága húgomat. A legjobb kezekben van, ha ön vigyáz rá.

Mire a bácsikám bólintott, és kortyolt egyet a borából. De Lord Jamesben mindig is volt valami nyugtalanság. Úgy festett, mint akinek sürgős teendője van máshol. Mintha túl fontos személy lenne ahhoz, hogy sokáig maradjon. És valahányszor rám pillantott, idegesen kaptam fel a villámat vagy a poharamat, mert féltem, hogy nem talál elég sikkesnek.

Miközben tehát reménytelen küzdelmet folytattam a szalagjaimmal, megszólalt az ebédlői csengő. Mély lélegzetet vettem, és elindultam lefelé.

A bácsikám az asztalfőn ült, ott, ahol egykor apa helye volt, anya pedig éppen rápirított Johannára:

– Ne nyúlj a vajhoz, amíg James nem vett magának!

Fiona szeletelt ürücombot hozott, amit James úgy tömött magába, mintha napok óta nem evett volna. Anya minden falatot jól megnézett. James az ezüst gyertyatartót nézte. Johanna hosszan áradozott az esküvőjére szánt virágokról, amelyek a kertben nőnek, de a házassági útmutatóról természetesen nem tett említést.

James komolytalan témának találta Johanna esküvőjét, ez jól látszott abból, ahogy a borospoharával játszadozott, de nem szerettem volna, ha rajtakapnak, hogy őt figyelem, ezért inkább a kerti útra néző ablakra szegeztem a tekintetem.

– Christian – szólalt meg James –, nem hallottad Johannát? Azt kérdezte, mit gondolsz, lesz-e elegendő hanga az oltárra.

– Természetesen – feleltem. – Csak a varjakat figyeltem.

Elvigyorodott.

– A varjakat, persze. Ha annyira odavagy a madarakért, biztosan érdeklődéssel hallod, hogy elkészült a galambdúc a corstorphine-i kastély parkjában.

Anya ettől egészen felélénkült.

– Egy galambdúc! Milyen csodálatos építmény lehet – mondta, és intett Fionának, hogy töltsön még bort a vendégnek.

– Valóban az – bólintott Lord James. – Mostantól sosem fogyunk ki a galambhúsos pitéből vagy a buggyantott galambtojásból. Dőzsölhetünk. Ha szeretnék, legközelebb hozok is párat. Mit gondolsz, Christian? A hús jót tesz a hölgyek arcszínének… bár neked nincs szükséged segítségre.

Rémülten éreztem, hogy elfutja arcomat a pír. Csak kedves akart lenni, de Johanna halálra fog ugratni ezzel.

– Talán Johanna és Mr. Gregor is építhetne egy galambdúcot – mondtam, remélve, hogy sikerült elterelni magamról a szót.

– Nos, Gregorék kétségkívül megengedhetik maguknak – állapította meg James. – Remek partit csináltál, kedves unokahúgom.

Mindannyian bólintottunk, aztán tovább rágtuk az ürühúst. Száraz volt, jól jött volna hozzá valami mártás. Azon tűnődtem, vajon James szerette-e Lilliast, vagy egyszerűen csak remek partinak tartotta.

– Tegnap itt járt a rőfös, és Johanna kedvére válogathatott a portékájából – mondta anya.

Folyton Mr. Nimmo járt az eszemben. Azon gondolkodtam, elutazik-e valahová a közeljövőben, magányos-e a tengeren, és van-e jegyese – amire anya minden bizonnyal tudta a választ. Kavarogtak a gondolataim. Nem ismertem magamra.

– Johanna egész hátralevő életében kedvére válogathat majd – jegyezte meg a bácsikám. – De Robert Gregor szerencsés fickó, mert nincs két csinosabb hölgy Skóciában, mint az én két unokahúgom.

Johannával egymásra néztünk, aztán a húgom az égnek emelte a tekintetét. Hozzá volt szokva a bókokhoz. Egyik fülén be, a másikon ki.

Bevallom: én bezzeg élvezettel ízlelgettem a bókot.

Miután megebédeltünk, anya elküldött minket, hogy megbeszélést folytathassanak Jamesszel. Hosszú percekig álltam a festőállványom előtt, és bámultam a csipkebogyós rajzot, amelyet ekkor már rémesnek találtam. Újult lendülettel kaptam fel a krétát. Nem akadályozhatom meg sem a családi vagyon elkótyavetyélését, sem azt, hogy azon töprengjek, mit csinálhat most a bácsikám. De ha eléggé odafigyelek, szépen árnyalhatom és kiemelhetem ezeket a piros bogyókat.

És ezt is tettem nagyjából harminc percig, amikor valaki megzörgette az ajtót.

Ő volt az.

– Drága unokahúgom – mondta, miközben bemasírozott, aztán csípőre tett kézzel megállt. – Volnál oly kedves, és megmutatnád a legújabb festményeidet? Édesanyád szerint sokat javult a technikád.

– Hol van anya és Johanna? – kérdeztem.

– Egy pillanatra magukra hagytam őket; a földszinten szedik össze az ezüstneműt – mondta. – Minek heverne a szekrényben, ha el is lehet adni, és ezáltal tovább maradhattok itt, Roseburnben. – A szavai nyersek voltak ugyan, de a hangja lágy.

Még beljebb jött, már ott állt közvetlenül mellettem. Úgy bizsergett a közelségétől a hónaljam, mint a reggeli melegtől a kertben. A hajamban lévő szalagok a nyakamat csiklandozták, és nevetségesen gyerekesnek éreztem magam.

– Nem unod ezt a szobát? – kérdezte, és elmosolyodott, mint akinek kijutott az a kiváltság, hogy sosem kell unalommal küzdenie. – Nem érzed úgy, hogy be vagy zárva, amikor itt töltöd a napjaidat?

Hát, valóban sokszor untam, de a világ minden kincséért sem árultam volna el neki, milyen üres az életem.

– Ellenkezőleg – feleltem. – Nagyszerű a kilátás a kertre. Mókusok, szarvasok. És a távolban a Leith folyó. Minden változik, amint az évszakok változnak. Virágok, bogyók, rózsák, hó. – Próbáltam elbűvölő lenni, de James bácsi nyilvánvalóan túl nagyvilági életet élt ahhoz, hogy érdekesnek találja a mókusokat, úgyhogy az ajkamba harapva megfékeztem a szóáradatot.

Miután megcsodálta a kilátást, amely abban a pillanatban szerencsétlen módon nem kínált mást, mint az almafák illedelmes bólogatását, felkapta az egyik ecsetemet, és játszadozni kezdett vele. Azután leült, és megnézte a vázlataimat. Sötét, göndör fürtjei csillogtak, és egyetlen hajszála sem mozdult el a helyéről. Pomádét használ, gondoltam.

– Kétségkívül fejlődtél – állapította meg a rajzok közt lapozgatva, míg én idegesen tébláboltam mellette. – Némelyik egészen kifinomult. – Rövid időn belül ez volt a második eset, hogy egy úriember a művészi képességeimet dicsérte, úgyhogy mire letette a rajzokat, már kezdtem egészen tehetségesnek érezni magam.

– Christian – mondta –, ha Lillias elég jól van ahhoz, hogy kiüljön egy székbe, rajzolgatni szokott. Szeretném, ha elhoznád a krétáidat a corstorphine-i kastélyba. Maradj nálunk pár napig, szórakoztasd a nénédet. Pompás kilátás nyílik tőlünk a Pentland-dombságra. Jót tenne neked egy kis levegőváltozás, és nem kellene folyton azt hallgatnod, ahogy az esküvőről fecsegnek. Biztosan lehangolónak találod.

– Ó, túlságosan is lefoglalnak minket Johanna esküvőjének előkészületei – vágtam rá sietve.

– Akkor majd az esküvő után – mondta. – Lillias örülne a fiatal társaságnak. És te is élveznéd. Lerajzolhatnád az új galambdúcot. Vagy a fákat. Idén egészen fenségesek, különösen a hegyi juharfa a kapu mellett.

Hevesen vert a szívem. Forgott velem a világ. Hogy egyedül menjek a corstorphine-i kastélyba, ahol nekem kellene irányítanom a társalgást? Hogyan tudnék én bárkit is szórakoztatni egymagamban? Én olyan unalmas vagyok, míg James bácsikám igazi nagyvilági ember. Halálra szégyellném magam.

– Nem hagyhatom itt anyát – mondtam. – És szeretem az itteni festőszobámat.

– Kár – felelte. – De értesíts, ha meggondolnád magad. Magányos leszel itt, ha Johanna elmegy. Most, hogy apád meghalt, felelősnek érzem magam érted.

Nem szóltam, mert ha apám került szóba, mindig könny szökött a szemembe a gyásztól, és ezt nem akartam.

– Most magadra hagylak a művészeteddel – mondta. – És ezzel a csodás kerti kilátással. – Az ablakra pillantott, biccentett felém, majd visszament a földszintre.

Percekig álltam a szoba közepén, még mindig kalapált a szívem, és azon tűnődtem, hogy talán igent kellett volna mondanom.

Amikor végül távozott, és magával vitte az ezüstnemű egy részét, bementem a hálószobámba, és kihúztam a legfelső fiókot. Egész nap nem volt időm belenézni a házassági útmutatóba.

De ott hevert a Mr. Nimmótól kapott selyemdarab. Halvány volt. Puha. Tökéletes. Eltűnődtem, vajon Mr. Nimmo hisz-e a szirénekben. Eltűnődtem, vajon gondolt-e ma rám. Eszembe jutott Johanna, amint az anya által kiválasztott férjjel való házasságra készülődik. Mr. Nimmo csak kereskedő volt, de jobban érdekelt, mint bármelyik arisztokrata ifjú, akivel megismerkedtem. Elővettem az írókészletemet:

Kedves Mr. Nimmo!

Nagyon kedves volt Öntől, hogy tegnapi látogatása során nekem ajándékozta azt a szövetdarabot.

Elképzelem magam, amint hajóskapitányként a nyílt tengeren hajózom, és ezt a selymet nézegetem. Tegnap odavittem az ablakhoz, és úgy csillogott a napfényben, hogy láttam a tajtékos vizet!

Tudni szeretném, volna-e olyan kelméje, amely a kelet fölé boruló éjszakai égbolt színében pompázik.

Válaszát előre is köszönöm, tisztelettel:

Lady Christian

Kedves Lady Christian!

Olyan eleven leírást adott a tengerről, el sem hiszem, hogy még sosem hajózott az óceánon! Burgundi boromat kortyolgatva újra meg újra elolvastam költői sorait – és milyen gyönyörű az írása!

Nagy örömömre szolgált, hogy megismerhettem, és remélem, jól haladnak a húga esküvői előkészületei. Találtam egy fekete bársonymintát. Úgy hívják, éjfekete, de amikor az ablakhoz vittem, azt láttam, hogy sötétkék, sőt még zöldes csillogás is van a szálak között.

Biztos vagyok benne, hogy pontosan ilyen árnyalatú a keleti égbolt egy téli éjszakán.

Történetesen épp jövő kedden járok a Roseburn-ház környékén, és elviszem Önnek, ha nem bánja. Egy palack bort is viszek az édesanyjának. Kár lenne őrizgetni ezt a finom óbort, és egy egész ládám van belőle, amely csak porosodik nálam.

Mélységes tisztelettel:

Mr. A. Nimmo