Loyolai Szent Ignác

LELKIGYAKORLATOK

A Lelkigyakorlatok e kötetben olvasható szövegének forrása a Szent István Társulat 1986-os kiadása, mely Hitter József SJ 1940-es fordítása alapján készült.

A fordítás átdolgozásában közreműködött:

Arendtné Salacz Nadine

Laczkó Zsuzsanna SJC

Lukács János SJ

© Jézus Társasága Magyarországi Rendtartománya, Budapest, 2019

© Jezsuita Kiadó, Budapest, 2019

ISBN 978-963-442-041-5

Jezsuita Kiadó, Budapest

1085 Budapest, Horánszky u. 20.

E-mail: info@jezsuitakiado.hu

Honlap: www.jezsuitakiado.hu

Felelős kiadó: Horváth Árpád SJ

Felelős szerkesztő: Szigeti László

Korrektor: Kállay Sarolta

Tördelés: Bukovszki Antal, Mobileum Kft.

Borítótervezés: Meszleny Anna

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Loyolai Szent Ignác Lelkigyakorlatok című műve az újkortól kezdve formálta az egyház arculatát és azok életét, akik kapcsolatba kerültek vele. Ott húzódik a jezsuiták hitéleti, nevelői és művészeti tevékenysége mögött. Nemcsak alap, de értelmezési keret is az Isten felé vezető úton. Ebben találjuk annak a lelkiségnek a hajtóerejét, mely közelebb visz bennünket az életünkben és a világban jelen lévő és működő Isten megismeréséhez, a vele való személyes kapcsolat elmélyítéséhez. Az e lelkiségből fakadó bensőséges viszony teszi lehetővé, hogy hitünk mély gyökeret verjen, és erejének dinamikája oda vigyen bennünket, ahová Isten hív; arra ösztönöz, hogy ne szűnjünk keresni és megtalálni őt mindenben.

Szent Ignác saját lelki útjának tapasztalatát foglalja keretbe e könyvben, ugyanakkor beleépíti a keresztény lelkiségi hagyományból kapott eszközöket, hogy elérhetővé tegye mindenki számára az Istennel való kapcsolat bensőségességét, kiindulva az egyén tapasztalatából, Jézus benső megismerésén át egészen annak kitágulásáig, hogy felismerjük és lássuk, miként árad minden jó Istentől – „mint a napból a sugarak, forrásból a víz” (Lgy 237).

Útikönyvet tartunk a kezünkben, mely nem az olvasás által, hanem az útra kelésben, a tapasztalatban válik élővé. Valójában a „túravezető” kézikönyve. A lelkigyakorlatot kísérő számára íródott elsősorban, hogy a lelkigyakorlatozó élethelyzetéhez és belső útjához igazítva, személyre szabottan adja a gyakorlatokat, de mindenki találhat benne olyan morzsát, amely lelki életének impulzust adhat. Az utat a lelkigyakorlatozónak kell bejárnia, hogy bensőleg megtapasztalja és kifinomultan érzékelje azt az egyetemes igazságot, mely ott rejtőzik a gyakorlatok mögött, és ott rejtőzik személyes életünk vonulatában. Eszközöket kínál e könyv a lelki életben való növekedéshez, hogy életünk egybeforrjon azzal, aki teremtett, és aki felé tartunk. Az évszázadok során különböző módokon adták a lelkigyakorlatokat – személyes kísérés vagy előadások formájában –, és sokakat megérintett vagy átalakított.

A Lelkigyakorlatoknak több magyar változata is napvilágot látott az elmúlt csaknem száz év során. Az Ignác-féle spanyol eredeti első magyar fordítása, Vukov János SJ munkája 1931-ben jelent meg, ő azonban a Roothaan generális által latinra fordított szöveget (Versio Litteralis) vette alapul. Közvetlenül a spanyol művet magyarította Hitter József SJ; az ő változatát 1940-ben adták ki, majd 1976ban és 1978-ban újranyomták New Yorkban. Ennek a fordításnak az átdolgozásával készült aztán a Szabó Ferenc SJ szerkesztésében megjelent változat (Szent István Társulat, 1986), amelyet a rendtartomány 1994-ben, a Korda Kiadó pedig 2002-ben és 2006-ban adott közre. Minden más kiadás a Versio Vulgata néven ismert latin szövegváltozat, sőt annak kommentárokkal ellátott kiadásai alapján készült. A legelsőnek tekinthető magyar fordítás, mely szintén a Versio Vulgata nyomán született, már 1663-ban elkészült Trencsénben, de kéziratban maradt.

Az eredeti spanyol szövegnek eddig három fordítása létezett magyarul (Vukov, Hitter, illetve az 1986-os változat), ezeket együtt összesen nyolc kiadásban lehetett eddig kézbe venni. A jelenlegi kiadás a negyedik változat, mely arra törekszik, hogy minél közelebb tartsa a fordítást az eredetihez, és ugyanakkor irodalmilag és nyelvileg egyaránt hozzáférhetővé tegye a tartalmat és a sajátos ignáci fogalmakat. Köszönet azoknak, akik e könyv újrafordításában és kiadásában közreműködtek, név szerint szeretném kiemelni a következőket: Laczkó Zsuzsanna SJC, Lukács János SJ és Arendtné Salacz Nadine.

A Lelkigyakorlatok új kiadása illeszkedik a rendünk küldetését az előttünk álló tíz évre meghatározó irányelvekhez, az úgynevezett preferenciákhoz, melyeket Ferenc pápa jóváhagyásával ez év elején tett közzé rendi elöljárónk. Ezek közül az első hangsúlyozza a lelkigyakorlatok művelését, hogy segíteni tudjuk az embereket abban, hogy rátaláljanak Jézusra, és kövessék őt.

2019-ben ünnepeljük önálló rendtartományunk megalakulásának száztizedik és védőszentjeink, a kassai vértanúk halálának négyszázadik évfordulóját. Legyen e könyv eszköze egyéni életünk, rendtartományunk és az egész magyar egyház lelki megújulásának.

2019. március 6., hamvazószerda

Vízi Elemér SJ
tartományfőnök

BEVEZETÉS

A kereszténység elmúlt fél évezredének egyik legnagyobb hatású írását, melyet most megújult kiadásban adunk közre, még a lelkigyakorlatok ismerői közül is kevesen olvasták. Szent Ignác lelkigyakorlatain általában spirituális tapasztalatot értenek, Isten bensőséges megismerésének lehetőségét, az önismeret friss módjait, a megalapozott döntésekhez vezető utat, vagy azt a lehetőséget, hogy az ember egészen Istenre hagyatkozva állíthassa irányba az életét. Ignác kis könyve azoknak szól, akik másokat vezetnek az imádság útján. A Lelkigyakorlatok inkább az előadóművész előtt kinyíló kotta, mintsem a nagyközönségnek szóló előadás. Mégis bizalommal ajánljuk azoknak, akik szeretnék mélyebben megismerni Szent Ignác lelkiségét. A könyvet lapozgatva válik ugyanis érthetővé, hogy olyan ismert ignáci témák és gyakorlatok, mint az examen, a Fundamentum, a különféle imamódok vagy a szellemek megkülönböztetésének szabályai miként képezik egyetlen út részeit, miként szolgálják az Istent kereső ember egyre mélyebb bevonódását Krisztus misztériumába.

A szöveget Ignác 1522-ben kezdte írni, alig néhány hónappal az után, hogy csaknem halálos sebesüléséből felépülve a vezeklés és imádság útjára lépett. A baszk hegyi falucskában, Manresában töltött hónapok során a közeli montserrati bencés kolostor szerzetesei adhatták kezébe a híres apát, García Jiménez de Cisneros (1455–1510) írásaiból készült, a Lelkigyakorlatok rövid foglalata címet viselő kivonatot a kor néhány más meghatározó lelkiségi írásával együtt.[1] Először saját imádságához, drámai lelki útjához keresett benne segítséget, de miután a súlyos kísértésektől és kétségektől megszabadult, és Isten kezdte nagy lelki ajándékokkal elhalmozni, egyre inkább gondolt a hozzá fordulók lelki segítésére is. Ez indította arra, hogy ami számára segítséget jelentett – akár a keresztény hagyományban, akár saját felismerései közül –, azt feljegyezve mások lelki vezetésében is felhasználja. Önéletrajzi visszaemlékezéseiben említi, hogy négy évvel később már „Alcalában gyakorolta magát lelkigyakorlatok adásában és a hittan magyarázatában. Ennek folytán gyümölcs termett Isten dicsőségére, sok személy jutott el a lelki dolgok igen nagy ismeretére és ízlelésére.”[2] Újszerű evangelizációs módszere felkeltette az inkvizíció gyanúját is: „Eljött Frías püspöki helynök kihallgatni őket, különkülön. A zarándok odaadta neki minden papírját – ez volt a Gyakorlatok – vizsgálatra.”[3] A következő években, még a Jézus Társasága megalapítása után is, Ignác új és új megjegyzésekkel, részletekkel, pontosításokkal gazdagította a szöveget egészen 1547-ig, amikor az időközben latinra is lefordított kéziratot véglegesítette.

III. Pál pápa Pastoralis officii cura kezdetű, 1548. július 31-én kelt apostoli levelében hagyta jóvá a Lelkigyakorlatokat, sürgetve, hogy férfiak és nők, keresztények mindenfelé használják ezt a Szentírásra és lelki tapasztalatokra alapuló dokumentumot, imádságban tanulva belőle.

Az Egyház spirituális kincseinek legjava, amely korábban csak kolostorok szerzetesközösségeiben volt elérhető – és ott is változó minőségben –, ettől kezdve vált napjainkig növekvő mértékben világiak számára is hozzáférhetővé.

XI. Piusz pápa, aki 1922-ben a lelkigyakorlatok s a szent gyakorlatokat tartó összes intézet, társulat és egyesület égi pártfogójává avatta Loyolai Szent Ignácot, így indokolta e döntését: „a hamis miszticizmus veszedelmeitől és tévedéseitől távol álló tiszta tan; a lelkigyakorlatok könnyű alkalmazhatósága a különféle rangú és rendű emberekhez, a kolostorokban szemlélődő életet élőkhöz éppen úgy, mint a világban tevékeny emberekhez; a részek szerves összefüggése; az átelmélkedésre szánt igazságok csodálatos és világos egymásutánja; a jól megválasztott lelki anyag, amely az embert a bűn igájának lerázása és az erkölcsi betegségek kigyomlálása után az önmegtagadás és a rossz szokások levetése biztos útján az imádság és az istenszeretet legmagasabb fokára elvezeti […] kétségtelenül bizonyítják Szent Ignác módszerének kiválóan hathatós átütő erejét, és azért azt a leghangosabban ajánlják is.”[4] Amikor az ötszáz évvel későbbi olvasó belelapoz a megírásakor szinte veszélyesen újszerű szövegbe, könnyen találhatja régiesnek, szinte csalódást keltően hagyományosnak. A maradandóan inspiráló – és a lelkigyakorlatok mai népszerűségét is magyarázó – újdonság a felszín alatt rejlik. Ignác élete ugyanis nemcsak egy történelmi korszakváltással esett egybe – hiszen alig egyéves volt 1492-ben, Amerika felfedezésének pillanatában, amelyhez a történelemkönyvek az újkor kezdetét kötik –, hanem a keresztény Európa válságával is. A nála nyolc évvel idősebb Luther kortársaként Ignác is észlelte a katolikus Egyház morális és spirituális megrendülését. Személyes útkeresésében ő sem talált olyan segítséget, amilyenre vágyott. A közösségi és inkább külsődleges késő középkori vallásgyakorlás nem jelentett számára vonzerőt. Ebben a történelmi és vallási környezetben számos kortársával együtt befelé forduló, személyes úton kezdte keresni Istent.

Már idézett önéletrajzi visszaemlékezéseiben Ignác beszámol arról, hogy amikor betegágyán a lovagi élet folytatásáról való álmodozásai után az kezdte foglalkoztatni, amit a Jézus és a szentek életéről szóló könyvekben olvasott, „nemcsak addig vigasztalódott meg, amíg ezeken gondolkodott, hanem miután elhagyta ezeket a gondolatokat, akkor is elégedett és vidám maradt. De nem figyelt erre, és nem szánt rá időt, hogy ezt a különbséget mérlegelje, egészen addig, amíg egyszer egy kicsit felnyílt a szeme, s elámult és elgondolkodott ezen a különbségen. Saját tapasztalatából értette meg, hogy bizonyos gondolatok után szomorúság, mások után pedig öröm marad benne, és fokozatosan eljutott azoknak a különböző szellemeknek a megismerésére, amelyek felkavarták: az egyik a démoné, a másik Istené. Amit ebből tanult, nem kevés világosságot hozott számára…”[5] Itt gyökerezik az a szemléletmód vagy isteni adomány, amelyre később a szellemek megkülönböztetése elnevezéssel szoktunk hivatkozni. A megkülönböztetés ajándéka, a lelki tapasztalatokra nyíló új figyelem Ignácot az élő hitnek olyan személyes útján indította el, amelyet nem ingattak meg sem nyugtalan korának vallási vitái, sem a bibliai világképnek ellentmondani látszó földrajzi és csillagászati felfedezések, hanem időtállónak és mások számára is termékenynek bizonyult. Hasonló a szellemek megkülönböztetésének szerepe mai nyugtalan világunkban is, ahol a társadalmi, intellektuális és egyházi kapaszkodók önmagukban oly sokszor bizonyulnak elégtelennek.

Bár az emberek sokfélék, és Isten felé is sokféleképpen tájékozódnak, a lelki úton mutatkoznak általános törvényszerűségek. Van, ami inkább kezdetben segít, más dolgok az út közepén, vagy amikor az ember már könnyebben megtalálja Istent, és átadja magát az ő szolgálatára. Ignác a lelkiségi hagyományból átvette, saját tapasztalatai alapján újragondolta, és minden korábbinál következetesebben alkalmazta a tisztulás, a megvilágosodás és az egyesülés útszakaszainak megkülönböztetését, bár számára inkább az emberi élet különböző, egymást sokszor átfedő dimenzióiról van szó, mintsem szigorúan egymást követő útszakaszokról: „a megvilágosodó élet […] a második Hét gyakorlatainak felel meg […] a tisztuló élet […] az első Hét gyakorlatainak az anyaga” (Lgy 10). A lelki út belső, a tényleges előrehaladás során feltáruló törvényszerűségeinek tiszteletben tartása adja azt az egyedi jellegzetességet, amelyet mai kifejezéssel a lelkigyakorlatok dinamikájaként szoktunk emlegetni. Akit megérint Isten szeretete, abban megszületik a viszontszeretet, a vágy az akadályok eltávolítására, a bűn hálójából való szabadulásra. Aki a bűnbánatban odatalál az irgalmas Üdvözítőhöz, az szinte magától értetődő természetességgel bocsátja életét az Úr rendelkezésére, hogy hasonló irgalmassággal fordulva mások felé az evangélium hirdetőjévé válhasson.

A lelkigyakorlat kísérőjének azonban nemcsak a könyvre kell figyelnie, hanem arra is, hogy hol tart a lelkigyakorlatozó: „Ezeket a lelki gyakorlatokat hozzá kell igazítani a lelkigyakorlatot elvégezni szándékozó személy adottságaihoz, azaz életkorához, képzettségéhez vagy képességeihez” (18). A lelkigyakorlatozó figyelmes meghallgatása a Szent Ignác-i lelkigyakorlat szerves része: „Nagyon hasznos, ha a lelkigyakorlat-adó hű tájékoztatást kap azokról a különféle nyugtalanságokról és gondolatokról, amelyeket a különböző szellemek keltenek a lelkigyakorlatozóban – anélkül hogy kikérdezné, vagy meg akarná tudni gondolatait és bűneit –, mert akkor tud neki néhány olyan gyakorlatot adni, amely többé-kevésbé hasznára válhat, alkalmas, és megfelel az így felkavart lélek szükségletének” (17).

A Szent Ignác-i lelkiismeret-vizsgálat – amelyet a mai magyar szóhasználatban sokszor latin nevén, examenként említünk, hogy kiemeljük a köznyelvi értelemhez képest megmutatkozó különbségét – jó példa arra, hogy a kereszténység hagyományos gyakorlatai miként újultak meg Ignác keze nyomán. A lelkiismeret-vizsgálat ugyanis az ő számára nem egyszerűen abból áll, hogy az ember végigveszi aznapi bűneit. Aki ugyanis nem tanult még meg Istennel való kapcsolatára figyelni, akinek nincs szeme a jóra, amely Isten és közötte történik, az nem lesz képes észrevenni a bűnt sem, amely megrontja ezt a kapcsolatot. Innen az első pont: „Adjunk hálát Istennek, a mi Urunknak a kapott jótéteményekért” (43). Hasonlóképpen aki saját – bár jó szándékú – szempontjai szerint értékelné az életét, és igyekezne javítani rajta, azt a kereszténységtől idegen hozzáállást választaná, hogy önjavító tevékenységéből éppen Istent hagyja ki. Innen a második pont: „Kérjünk kegyelmet, hogy megismerjük és elvessük bűneinket” (43). A lelkigyakorlatok tulajdonképpeni megkezdését megelőzi egy előkészítő szakasz. A Lelkigyakorlatok szövege csak röviden utal rá, hogy előzőleg meg kell ismerni a lelkigyakorlatra jelentkezőt: mire vágyik valójában, és milyen adottságai vannak a mélyebb lelki életre? „Ha […] valaki csak annyi segítséget igényel, hogy némi oktatásban részesüljön, és a lelkét bizonyos fokig megelégedetté tegye, annak lehet a részleges lelkiismeret-vizsgálatot [24–31] adni, majd az általánosat [32–43]”, és így tovább (18).

A lelkigyakorlatok bevezetéseként a „Vezérelv és alapigazság” (Principium et Fundamentum, Lgy 23) megfogalmazza az Istennel való kapcsolat elsődlegességét és ennek néhány gyakorlati következményét. Ignácról tudjuk, hogy néha akár hónapokon át készítette fel a lelkigyakorlatozókat. A mai gyakorlat szerint néhány bevezető nap szolgál arra, hogy a lelkigyakorlatozók megízleljék Isten gondviselését, szeretetét, figyelmességét, a teremtettség állapotát és az Isten közelségében megnyíló szabadságot. Ez a tapasztalat – ha csak kezdetleges is – érthetővé és kívánatossá teszi a néha csak száraz teológiai tételként ismert kijelentést, mely szerint az ember akkor találja meg boldogságát, ha életének középpontjában Istennek enged teret. Három következtetés fakad ebből, amelyet a jezsuita lelkiség klasszikus megfogalmazásai sokszor jelölnek latin kifejezésekkel. Először: a világ dolgait az ember olyan módon és mértékben használja, amennyire (tantum-quantum) segítik célja elérésében. Másodszor ehhez belső szabadságra, elfogulatlanságra (indifferentia) lesz szükség, arra, hogy az ember ne minősítsen valamit eleve jónak vagy rossznak. Harmadszor a döntéseket az vezesse, hogy minél inkább (magis) segítsék az ember életcéljának megvalósulását, Isten szeretetének megtapasztalható megnyilvánulásait, vagyis – bibliai szóval élve – Isten nagyobb dicsőségére legyenek.

Mi akadályozza az embert abban, hogy megmaradjon Isten szeretetében? A lelkigyakorlat első Hetének gyakorlatai először arra vezetik a lelkigyakorlatozót, hogy az Istentől elidegenedett, bűnös világ részeseként ismerje meg magát. Ebben néhány alapvető teológiai és biblikus megfontolás, valamint a bűn természetének gyakorlatias megértése segít. A lelkigyakorlatozó ezután saját életének rendezetlenségeire figyel, majd számos ismétlés, mélyülő imabeszélgetés nyomán feltárulhatnak a felszín alatti mélyebb összefüggések, bűngyökerek is. Az önismereti felismerések elmélyülését Isten irgalmának vágya és tapasztalata teszi lehetővé. Feltárulhatnak és Isten gyógyító érintésében részesülhetnek olyan, erkölcsi kategóriákba nem sorolható sebzettségek, torzulások, félelmek, a szégyen olyan helyei is, amelyek önmagukban nem bűnök – hiszen nem függnek a szabad akarattól –, viszont gyakran és nagy erővel fordíthatnak el Istentől. Az Üdvözítő előtt magát feltáró, vele bűnösként kapcsolatba kerülő, a teljes megbocsátást és irgalmat átélő, korábban ismeretlen szabadságot megtapasztaló embert megújult hit és bizalom köti Krisztushoz.

A második Hét gyakorlatainak célja Jézus bensőséges megismerése, hogy ebből erősebb szeretet és az Úr szorosabb követésének vágya fakadjon. Itt találkozik a lelkigyakorlatozó a Szent Ignác-i szemlélődéssel a maga teljességében. A Jézus életéről szóló evangéliumi elbeszélések részleteinek átélése, a személyes érintettségből fakadó imabeszélgetés a Jézus személyére irányuló figyelemnek nyit teret. A lelkigyakorlatozó a Lélek vezetésére bízva magát hosszabban időzhet el azokon a pontokon, ahol a gyermek Jézus életének eseményei vagy a küldetésében járó Jézus szavai, cselekedetei, kapcsolatai titokzatos, az érzelmeket is megmozgató módon kapcsolódnak személyes életéhez. Közben – néhány ezt a célt szolgáló elmélkedés segítségével – jobban felkészülhet saját életének rendezésére is, beleértve azt is, hogy hivatásának kérdésében vagy életének más fontos területén döntést hozzon. A választás az Istennel való találkozás kiemelt helye: „a lelkigyakorlatok idején […] az isteni akaratot keresve megfelelőbb és sokkal jobb, ha maga a Teremtő és Úr közli magát a szolgálatára kész lélekkel: körülöleli szeretetével és dicsőségével, és arra az útra vezeti, amelyen ezentúl jobban szolgálhat neki. A lelkigyakorlat-adó tehát ne foglaljon állást, ne hajoljon se erre, se arra, hanem maradjon középen, mint a mérleg nyelve, és engedje a Teremtőt a teremtménnyel, a teremtményt pedig Teremtőjével és Urával közvetlen kapcsolatban tevékenykedni” (15).