Karó, Nyíl, Én és a többiek…

II. rész

Remeczki Imre

2023

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Puskás Loránd

Korrektúra: Vörös Eszter

Prológus

Az első részben a kis kirándulók eljutottak Aggtelektől Upponyig, és kiderült, hogy Haraszti Gabinak és társainak máris mennyi testi és lelki megpróbáltatáson kellett keresztülmenniük az út során. Gábort az édesapjával történtek foglalkoztatták amellett, hogy Eszter kacérkodása furcsa érzésekkel töltötte el, és bizonytalanul cikáztak gondolatai, amikor csak rá gondolt. Helyzetét tovább nehezítette az összefejelés, amelynek következtében Esztert kórházba is kellett vinni. S mire Karóék visszatértek a lánnyal a táborozókhoz, már késő este lett, így annak ellenére, hogy az osztályfőnök megnyugtatásul még felkereste őket lefekvés előtt, hogy minden rendben van, mégsem tudhatták, hogy másnap milyen új kihívások várják majd őket…

1. fejezet A szalamandrakaland Az éjszaka gyorsan elillant, mintha egy pillanattal előbb távozott volna Karó a sátrunk elől, s már megint ott volt, de most a szokásos ébresztőjével próbált minket mozgolódásra bírni.

– Na! Kisrókák! Mindenki pattogjon ki a vackából, mert sok dolgunk van! Mindent tessék összecsomagolni, és ami nem kell mára, azt már a reggelihez hozza mindenki magával, hogy fel tudjuk tenni a buszra. – Kettőt tapsolt, és ezzel egy időben megszólalt a telefonom ébresztője. Csipás szemmel, alig tudtam kikapcsolni. Úgy látszik, Karó frissebb volt, mint az ébresztőprogram, mert az még csak ekkor mutatott hét órát. Patrik is felpillantott, s egy „jó reggelt, máris reggel van?” kérdés után vissza is csukta a szemét.

– Igen, barátocskám! Keljünk, mert mindent viszünk magunkkal, össze kell szednünk magunkat a reggelihez.

– Hallottam! – jött a nyöszörgős válasz mellőlem. Patrik felült, és félredobta magáról a hálózsákot, amit paplan módjára szétterített, mert amúgy nagyon meleg volt benne.

– Aúúú! – kiáltott fel hirtelen.

– Mi történt már kora reggel? – néztem rá értetlenül. Akkor láttam, hogy kiveszi az őzagancsot a talpa alól.

– Megszúrt ez az izé… Gabi, miért nem tetted el az este? – nézett rám morcosan.

– Bocsánat! De szerintem olyan gyorsan elaludtam, hogy kieshetett a kezemből… Bevallom, egyáltalán nem emlékszem, hogy miután átadtam neki megnézésre, mi történt, valamit még magyarázott, meg jött Karó… Tényleg! Ez az, már eszembe jutott, nem is adta vissza, mert akkor megjöttek Eszterék a kocsival!

– Patrik! Az még nálad volt, amikor idejött Karó! Aztán elaludtunk, és ott maradt, ezek szerint a lábadnál.

– Lehet… – gondolkodott el Patrik. Most már mindegy – nézegette a talpát, amelyen egy kis horzsoláshoz hasonló nyom volt látható.

– Ettől még fogsz tudni ma sétálni! – biztattam, s egy fejbiccentéssel válaszolt csak, annyira belemerült a pakolásba. Én is sietős mozdulatokkal készültem, mert reméltem, hogy minél hamarabb láthatom majd Esztert. A sátorból kilépve úgy tűnt, mi vagyunk az elsők, mert a többiek felől csak duruzsolás hallatszott, de még nem jöttek elő. Nyíl meglátott minket, és széles mozdulatokkal integetett, hogy menjünk oda.

– Jó reggelt, srácok! Jól aludtatok? – kérdezte, ahogy a közelébe értünk.

– Köszönjük, jól! Úgy elaludtunk, hogy arra sem emlékeztünk, mikor – nevettem el magam.

– Akkor pakoljatok be a buszba, Attila bácsi már kinyitotta a hátulját. Utána meg gyertek segíteni, kihozzuk a mai reggelinket!

– Mi lesz a mai menünk? – érdeklődött Patrik.

– Odavoltam már Karcsi bácsival a városban, és a pékségből hoztunk kifliket, zsemléket

szendvicsnek, amiket majd meg kell csinálnotok a mai útra. Ezeken kívül még mindenkinek mákos és diós patkót vettünk. Még jó meleg volt, úgyhogy biztos friss. S kaptok hozzá teát, amit már az erdész úrék megfőztek, és lehet majd csinálni tejeskávét vagy kakaót, kinek-kinek az ízlése szerint.

– Az nagyon jó lesz! Végre lesz finom otthoni kakaóm! S tanár úr, vaj is lesz a kiflikhez? –

érdeklődtem, már előre érezve számban a jól megszokott ízeket.

– Nem tudom! Mi nem hozhattunk, ebben a melegben nem bírta volna ki. Szerintem be kell érnetek most vaj nélkül, de azért éhen csak nem haltok talán – válaszolt a tanár.

– S azt meg lehet kérdezni, hogy merre megyünk ma? – sandítottam Nyílra, miközben már megindultunk az ételekért.

– Természetesen! Meg lehet kérdezni… – itt Nyíl megállt a mondatban, és várta mi lesz a hatás.

Kicsit késve, de kapcsoltam. – Jaj, tanár úr, akkor mondja is el, kérem!

– Mivel ilyen szépen kérted, Gabika, akkor csak neked elmondom! – nevetett közben, hiszen Patrik is hallott mindent.

– Tehát ma? Azt hiszem, szép, de fárasztó utunk lesz. Először átsétálunk Dédestapolcsányon keresztül Mályinkáig, és ott fogunk újra sátrat verni. Aztán, aki nem lesz még eléggé fáradt, azzal teszünk egy délutáni túrát, fel a Látó-kövek nevű kilátóhelyhez, ami már ott van, amit tegnap láttatok a Kalica-tetőről. Nagyjából szemben velünk a Bükkben, innen olyan 15 kilométerre és 700 méter magasan – mondta Nyíl, és benyitott a már sűrűn látogatott kis kerti kapun. Közben az ragadt meg a fejemben, hogy 700 méter magasra fogunk felmenni. Húha, azt hiszem, akkor ma kezdődik a túránk igazi része – helyeztem el magamban a kapott információkat.

– Gyerekek, most sem kell bejönnötök, ahogy tegnap, kihozunk mindent! – állított meg minket a tanár a bejáratnál. Hamarosan jöttek is, négy felnőtt érkezett a csomagokkal. Az erdésznél és feleségénél voltak az italos dolgok, az erdésznél négy kancsó, amiket kétfelé osztva fogott a két kezében, kiderült, ezekben volt a tea. A feleségénél az egyik kancsóban tejeskávé, a másikban kakaó volt. Én gyorsan el is indultam felé, hogy átvegyem tőle. Gabika néni a sütiket hozta ki, már nem bicegett úgy, ahogy tegnap délután, míg Nyílnál voltak a további péksütemények.

– Sziasztok, fiúk! Jó, hogy jöttetek, így könnyebb lesz elvinni ezeket Pista bácsinak – üdvözölt bennünket a B-sek osztályfőnöke.

– Csókolom, tanárnő! Jobban van már? Tud ma velünk jönni? – érdeklődtem.

– Kedves tőled, hogy megkérdezted, Gabi. Sajnos, ma még biztos nem tudnék hosszabban gyalogolni. A kocsimat is Karcsi bácsi fogja majd átvinni a következő helyszínre, én meg megyek majd a busszal – tájékoztatott reményeimen felül a tanárnő, mert így kiderült, hogy csak Nyíl fog velünk jönni délelőtt, amíg oda nem érünk abba a faluba. Az asztalokhoz érve elkezdtünk kipakolgatni, meg teríteni, amikor megláttam, hogy Luca meg Eszter közelednek.

– Sziasztok, lányok! – üdvözöltem őket integetve, amikor még messzebb jártak. De, csak jöttek szótlanul, és vissza sem intettek, ami nem sok jóra utalt. Amikor elérték az asztalt, akkor köszöntek egy halk „sziasztok”-ot, és leültek oda, ahová az eddigi étkezésekkor is.

– Mit kértek? Tölthetek teát? – próbáltam velük beszédbe elegyedni lelkesen, de megint nem kaptam választ, ami nagyon idegesítő volt.

– Most komolyan! Ezt fogjátok játszani a hátralévő három, négy napban? – fakadtam ki. Mivel

Patrik érzékelte a helyzet komolyságát, ő is közbeszólt.

– Luca! Mi a baj? Ne csináljátok már ezt! Vártuk az éjjel is, hogy hazajöjjetek, aztán Karó még szólt, hogy mi történt, s azt hittük, minden rendben van! – próbálta szóra bírni legalább Eszter barátnőjét.

– Nincs semmi sem rendben! Mi ma nem mehetünk sehová! – tört ki dühösen Lucából az elfojtott keserű érzés.

– Ti? Miért? Neked is lett valami bajod? Azt hittem, csak Esztert érte az ütés! – mondta Patrik, miközben majdnem elnevette magát.

– Igen, őt! De csak nem gondolod, hogy magára hagyom? Tegnap az orvos azt mondta neki, hogy ma pihennie kell, leginkább feküdnie, ami azt jelenti, hogy nem jöhet velünk túrázni, hanem a buszon kell lennie végig, amíg mi elgyalogolnánk odáig, ahová ma tartunk. Vedd tudomásul, hogy én nem hagyom cserben a barátnőmet! – felelte dacosan Luca, és hozzákezdett az evéshez, mutatva, hogy nem akar erről többet beszélni.

– Sajnálom, hogy így alakult, de majd készítünk sok szép fotót, hogy lássátok merre jártunk –

próbálkoztam.

– Remek lesz, Gabika! Tudod, hogy a fotó, nem adja vissza, amit közösen átélhetnénk! –

replikázott Luca, amikor lenyelte az első falatot.

– Tudom! De mit tehetnénk? Nem értelek, én okoztam a bajt, de nem tehettem róla! Hogyan tehetném ezt jóvá? – mondtam a kezemet széttárva. Eszter szemét szerettem volna kifürkészni, de szigorúan lefelé nézett, és helyette, mintha előre megbeszélték volna, csak a barátnője válaszolgatott.

– Jó! Akkor együnk, aztán majd beszélünk róla, amikor már jobb kedvetek lesz! – Azzal én is nekikezdtem a reggelimnek, és igyekeztem úgy tenni, mintha nem is érdekelnének a velünk szemben ülők. A reggeli után indultunk a sátrakat felszedni, és összepakolni. Ebben a tanárok, és még Attila bácsi, a sofőr is segített. Már fél kilenc is elmúlt, amikor minden felkerült a buszra. Még Eszterék is.

Nagyon rossz volt nézni, ahogy ők nem oda készülődtek, ahová mi, s eszembe ötlött, hogy így ma kivel fogunk olyan jókat szórakozni, beszélgetni az úton. S persze az bosszantott legjobban, hogy mindennek részben én voltam az okozója. Feltettük a nagytáskáinkat is a buszra, és ahogy lendítettem az ülésre, az oldalsó zsebéből kicsúszott az őzagancs, és kicsit koppanva a két üléssor közötti folyosóra esett. Pont Eszter lábához, aki végig feküdt a két egymás melletti ülésen, és a lába lelógott középre.

– Mi volt ez, Gabi? – szólalt meg, engem is meglepve a kérdésével. Mármint azzal lepett meg, hogy egyáltalán megszólalt azok után, hogy egész reggel egy szót sem volt hajlandó hozzám szólni.

– Ez egy őz agancsa, tegnap este, amikor te még a kórházban voltál, akkor adta nekem az erdész bácsi.

– Tessék! Nézd meg! – vettem fel a busz padlójáról, és odanyújtottam.

– Óh, de érdekes sosem fogtam még ilyet! Milyen kis cuki szarva van! – jegyezte meg, és nem akartam kijavítani, hogy az őznek nem szarva van, hanem agancsa.

– Neked adom! – mondtam egy hirtelen ötlettől vezérelve, és már meg is fordultam, hogy megyek le, vissza a csapathoz, de utánam szólt.

– Gabi! Ne haragudj! Nem miattad nem szóltam, csak annyira szégyellem magam, hogy ennyi idegességet okoztam. Köszönöm a kedves ajándékodat, ez igazán szép, otthon majd keresek neki valami fő helyet a szobámba, hogy mindig eszembe juss róla – mosolyodott el, ahogy visszanéztem rá, és egy puszit dobott a kezével, aminek hatására éreztem megint azt a zsibongó, kavargó, megmagyarázhatatlan érzést, ami már Aggtelek óta űz, amikor valamilyen formában, közelebb kerülök hozzá. De azt hiszem, ez most úgy feltöltött egész napra, hogy nem is lehet letörölni az arcomról a boldogságot.

– Úgy látom, valami nagyszerű dolog történt veled ott fent – mutatott Patrik a busz irányába, ahonnan leszálltam.

– Sikerült kibékülnöd Eszterrel? – tapintott rá egyből a lényegre.

– Úgy tűnik! Nekiadtam az agancsot, s akkor megeredt a nyelve.

– Csak nem elmondtad neki, hogy szerelmes vagy belé?

– Jaj, Patrik! Hogy képzelsz ilyet, akkor sem mondanám, ha az lennék! – próbáltam ismét leplezni az érzéseimet, de a barátom előtt valóban nehéz volt, hiszen már évek óta jól ismer, s meglátja rajtam, ha valami jó, vagy rossz ért.

– Sorakozó az induláshoz! – hallottuk Nyíl hangját, aki már teljes menetfelszerelésben lóbálta a karjait a levegőben úgy, mint amikor a filmekben a repülőgépeket terelgetik a hangárba az irányítók.

A még harcképes csoporttagok felsorakoztak a kövesút szélén, és elindultunk arra, amerre tegnap a horgászat során haladtunk. Elérve a falu utolsó házát, ami az elmúlt két napban sokszor meglátogatott erdészé volt, láttuk, hogy már kint állnak a feleségével, és a kapu előtt nézik, ahogy egyre közelebb érünk hozzájuk.

– Na, István! Sikerült mindent összecsomagolni? – kérdezte Nyilas tanár urat az erdész. Mire ő

közelebb lépett, és valamit megint úgy beszéltek, hogy mi azt nem értettük, de a tanár ezt követően átölelte az erdész bácsit, és a hátát, vállát megveregetve köszönt el tőle. A feleségének pedig, akinek, egy vörös folyadékkal teli üveg volt a kezében, puszikat adott. Már indultunk volna tovább, amikor az erdészné megszólított:

– Gáborka! Ha elfogadod ezt tőlünk, akkor egy kis erdei gyümölcsös szörpöt tettem nektek oda az útra! Ha mindenki flaskájába öntötök egy kortynyit, akkor mindannyian finom itallal hűthetitek magatokat. Fogyasszátok egészséggel! – nyújtotta felém az üveget.

– Óh, de kedvesnek tetszik lenni! Nagyon szépen köszönöm, és a telefonálási lehetőségeket is!

– Apukádnak teljes felépülést kívánok! – tette hozzá, amikor átadta a szörpöt. Megkértem Patrikot, hogy segítsen beletenni a kistáskámba a flakont, hogy kényelmesen tudjam vinni.

– Gabi! Majd megkóstolhatom? – nézett rám csillogó szemekkel Jancsi, akitől nem is vártam mást, mint hogy erre felfigyel.

– Persze! Hallhattad! Nem én kaptam, hanem a csapat! Majd, ha lesz rá alkalom, megosztom mindenkivel. Jó? – kérdeztem tőle, s láttam kicsit nehezen törődik bele, hogy nem azonnal ihat belőle.

– Rendben! Most úgyis együtt fogunk menni – mondta jókedvűen. A véletlen tehát úgy hozta, hogy Eszterék helyett lett más társaságunk Jancsika személyében, aki igyekezett mindig a nyomunkban maradni, nehogy valahol lemaradjon a zsákomba tett finomságról.

– A lábadra, látom, felment a bakancs! Nem fáj? – mutattam a lábbelijére.

– Nem. Egyelőre még nem érzem. Lehet, igazatok lesz, és már betörtem? – mondta töprengőn, miközben mi még hátrafordulva egy-egy utolsó integetéssel magunk mögött hagytuk Upponyt és az erdészéket, akiket, míg élek, a szívembe zártam, és jó érzésekkel fogok rájuk visszaemlékezni évek múltán is.

– Elképzelhető, János! Reméljük, nem lesz semmi gond vele! – lapogattam meg a hátát menet közben.

Mellettünk jobb kéz felől az erdő, felszaladt egészen a dombok tetejéig, az út szélét különböző

színű és illatú virágok díszítették, melyekből felismertem a lila harangvirágot, meg a köztük kanyargó erdei szedret, és szamócát, ami itt-ott kis fehér virágaival és zöld, valamint már bordósan színesedő terméseivel vonzotta a tekintetet.

– Fiúk! De szép az a virág! Megnézem közelről is! Meg kell fogom, hogy meg tudjam szagolni… –

mutatott Jancsika egy nagyon díszes, kupak formájú fehéres virágocskára, és már lépett is felé, amikor váratlanul Péter visszafordulva rákiáltott.

– Jancsi! Ne! Nagyon mérgező! – Erre minden szempár Jancsira szegeződött, akinek a keze megdermedt levegőben a figyelmeztetéstől.

– Nézzétek! Éppen most néztem meg a tableten! – hozta hozzánk oda a gépét Péter, és megnyitotta az oldalt, ahol valóban egy, az út szélén lengedezőhöz hasonló virág képe tekintett ránk.

– Farkasölő sisakvirág! – olvasta fel. Erősen mérgező! Még az érintése is halált okozhat!

Elképedten néztünk a veszélyes növényre, amitől Jancsika gyorsan arrébb is ugrott, és a kezeit kezdte nézegetni, pedig mi úgy láttuk, nem is ért hozzá.

– Ugye nem fogtad meg, János? – ért oda Nyíl is sebesen, amikor meghallotta, miről van szó.

– Nem… vagyis azt hiszem, nem… – mondta a hirtelen rátörő félelemtől zavarodottan Jancsi.

– Azt hiszed? Vagy biztos is vagy benne? Mert ha hozzányúltál, azonnal orvoshoz kell vigyünk! –

nézett mérgesen a tanárunk a megszeppent osztálytársunkra.

– Akkor inkább nem értem hozzá! – döntötte el Jancsi, mire mindenki nagy nevetésben tört ki.

– János! Igen, tudom, te eddig nem tudtál velünk tartani, de már az első napon tisztáztuk, hogy nem fogunk meg semmit, nem akarunk mindenáron egyesülni a természettel, hanem csak nézelődünk és fotózunk! Aztán majd mindenki szépen kielemezheti, mit látott. Péter! – fordult oda a tabletező osztálytársunkhoz a tanár.

– János nevében is köszönöm a segítséged! Nagyon csúnyán is végződhetett volna ez a kaland!

Mit szóltak volna a szülei meg Karcsi bácsiék, akik félve hagytak egyedül, de megígértem nekik, hogy mindenkit egészségesen leszállítok a találkozóhelyre? – Most leizzadtam egy perc alatt, pedig nem szoktam még egy tornaóra után sem… Még egyszer gyerekek! – nézett körbe rajtunk Nyíl.

– Mindenki az úton halad! Közben nézelődik, és kérdez, ha valami olyat lát, amit nem ismer, vagy szeretne valamit, vagy akármi baja van. S ne csináljunk ilyeneket, mert utána csak csúnya sírás lesz belőle, és az még a jobbik eset, ha csak annyi! Na, indulás tovább! – mutatott előre, és öles léptekkel elindult Zsolték felé, akik, miután elmúlt a látnivaló, már előrébb húzódtak és beszélgettek. A nézésükből ítélve, valószínűleg Jancsikánk lehetett a témájuk, mert miután erre pillantottak, mindig

nagy nevetésben törtek ki.

Nem soká túlhaladtunk azon a részen, ahol tegnap a nagy hallal küzdöttünk. Meg is böktem Patrik vállát, hogy emlékszik-e rá, és a mosolyából éreztem, hogy előtte is leperegtek a tegnapi képek. Jancsi is észrevette a kommunikációnkat, és azt hitte, az előbb történtek miatt beszélünk némán, jelekkel.

– Gabi! Nem azt mondtátok, hogy ti nem akartok bántani? Akkor mi ez a sugdolózás vagy mi? –

vont kérdőre.

– Aj! Jancsika! Ne csináld már! Csak arra hívtam fel a Patrik figyelmét, hogy tegnap itt húztuk ki azt az óriás halat a partra Karóval.

– Óriás halat? Ti voltatok horgászni Karóval? – álmélkodott Jancsi.

– De… hogy? Láttam én is, amikor a horgászfelszerelésével elindult egyszer, de akkor még nem volt vele senki. Honnan lehetett tudni, hogy vele lehet menni? Én is úgy mentem volna, eddig még csak unatkoztam.

– Sajnáljuk, hogy lemaradtál, pedig igazán nagy élmény volt. Képzeld, Karó még fenékre is huppant közben, és tiszta sár lett – nevettünk össze Patrikkal az esetre visszagondolva.

– S fogtunk egy akkora halat, amiről azt hisszük, hogy rekord lehetett!

– Gabi, ezt már nem hiszem el! Láttam, hogy nem is hoztatok haza semmit, meg azzal nagyon dicsekedtek volna Zsolték!

– Nem hiszed? Patrik! Mutasd már meg Jancsikának a képeket a halról, ahogy ott állunk mellette!

– kértem meg a barátomat, aki elővette telefonját, és keresgélni kezdte a képeket. Amikor meglett, odanyújtotta hitetlenkedő osztálytársunknak.

– Aztaaaa! Mekkora! Gyerekek! Ekkora süllőt még nem láttam! – ismerte fel azonnal a hal fajtáját János.

– Na, ugye! Nem szoktunk mi hazudni Jancsika! Amúgy ezt a lehetőséget mi is csak véletlenül tudtuk meg… Aztán megkérdeztük, hogy csatlakozhatunk-e. S így mentünk el. A Zsolték, meg Nyíllal voltak, azért nem is látták a halunkat.

– Ahha! Akkor ide tűntek el délután? Már reggel is annyit titokzatoskodtak, aztán meg elkísérték Gabika nénit a sérülése után, majd amikor visszajöttek, akkor is arról beszéltek, hogy majd mennek Nyíllal valahová, de nem akarták elárulni, hová.

– Ez érdekes! – tűnődtem el.

– Mi? – kérdezett rá Jancsika.

– Az, hogy kivel megyünk, csak az indulás előtt dőlt el sorshúzással!

– Vagy az is meg volt előre beszélve? Nem hiszem, Karó nem olyan…

– Ő nem! De mit is vártunk ezektől? Tegnap reggel még a Petike előlünk is titkolni akarta! De aztán rájöttünk. Kész csoda, hogy most segített neked – reagáltam, utalva az imént történtekre.

– Igen, én sem tudom, mi volt ez vele, de azért utólag jó, hogy rám szólt. Ki tudja, milyen bajom

lett volna attól a növénytől? – tárta szét a karjait.

– Ebből is látszik, hogy a természet mennyire kifürkészhetetlen, s annyi csodát tartogat számunkra, amit még nem ismerünk – merengtem el.

– Ezeket a csodáit inkább tartsa meg magának! Én nem kérek belőlük! – ingatta a fejét jobbra-balra Vargyasi.

– Most ezek vajon miért álltak meg ott? – néztem előre Nyílék felé, akikhez az egész csapat felzárkózott, és egy útszéli fa ágai közé bámultak be. Péter még két lépést tett is a fa alá, és a gépével a lombkorona irányába kattintott.

– Valamit megint találhattak! – szólt Patrik, és mi is sietősebben megindultunk úgy, hogy János alig tudott követni bennünket, de nem szólt ránk, úgy lehetett vele, ő is csak oda fog érni előbb vagy utóbb. Amikor felzárkóztunk a csoporthoz, a lányok szinte kigyúlt arccal néztek felfelé. Mi is odanéztünk, és egy galambszerű madarat láttunk, ahogy éppen tollászkodott, és mintha észre sem vette volna, hogy egy tucat ember bámulja alulról.

– Milyen madár lehet ez? Olyan, mint egy varjú, csak kisebb és nem fekete – állapítottam meg, az első bennem kialakult kép alapján.

– Biztos nem varjú! – suttogta Patrik.

– Azt megismerném, mert otthon is van – toldotta meg az állítását.

– Mátyásmadár! Ismertebb nevén szajkó! – motyogta a kezeit a szájához téve Bea, aki még a kirándulás elején sokat volt együtt Lucával, de aztán úgy láttam, fokozatosan eltávolodtak egymástól, ahogy a Luca Eszterhez közeledett.

– Honnan tudod? – fordultam hozzá halkan.

– Az elébb mondta Nyíl, amikor még nem voltatok itt, ha megnézitek, a szárnytollában van egy fekete sáv, és az alatt egy szép, kék pöttyös rész. Állítólag minden madár hangját tudja utánozni –

osztotta meg velünk az eddig elhangzottakat Bea.

– Tehát már szajkót is láttunk! Micsoda szerencsések vagyunk, hogy minden növény és madár az utunkba kerül – mondta Jancsi, aki a Bea által elmondottakra ért oda. Ekkor a madár hirtelen elröppent, de nem a víztározó felé, hanem vissza át az úton a fejünk felett az erdőbe.

– Ez ennyi volt! A Jancsi ezt is elijesztette! – jelentette ki Dávid, miután a körülötte állók hahotázni kezdtek.

– Elég legyen ebből! – szólt megint erélyesen Nyíl.

– Dávid fiam! Innentől jutalmul viheted a táskámat! Nem hiszem el, hogy nem bírtok ki tíz percet sem, hogy ne piszkáljatok valakit! Gondolom, otthon az édesanyád büszke lesz rá, ha elmesélem, milyen rendes a kisfia. Amikor nem Kun Zsolttal, vagy a Harcsa gyerekkel kell foglalkoznom, akkor te hozod a formád. Tényleg fogytán a türelmem most már! – beszélt Dávid felé fordulva, aki Zsoltékkal együtt ismét, ahogy ilyenkor lenni szokott, csak az utat bámulva hallgatta Nyíl dörgedelmeit.

Ahogy elhagytuk a szajkó látogatta fát, egy kisebb kanyarulat után megláttuk a tó másik végében fekvő falu, Dédestapolcsány első házait. A horgászok a víztározó e végében még nagyobb életet

éltek, mert itt egymást érték a botok a vízbe lógatva. Láttunk a vödrökben levegőért kapkodó kisebb-nagyobb halakat, de egy sem közelítette meg azt, amit mi tegnap Karóval kifogtunk.

– Luca már biztos nem merne odanézni! – jegyezte meg Patrik.

– Igen, azért nem mindenki csak hobbiból jön ide, hanem ezeket elviszik fogyasztásra.

Emlékszem, mondta Karó is, hogy bizonyos korlátozásokkal meg lehet tartani a halakat –

válaszoltam.

– Igen, úgy van! Ahogy Karcsi bácsi mondta. De figyeljetek… ha halra vágytok, akkor majd amikor Szilvásváradra értünk, szóljatok, és meghívlak benneteket egy jó kis sült pisztrángra! Jó lesz? –

ajánlotta fel segítségét Nyíl, aki teljesen meglepett, amikor megszólalt. Nem vettem észre, hogy ott van, mikor az osztályfőnökünkről, mint „Karóról” beszéltem, arra gondoltam, ezt biztos hallotta, és el fogja mondani neki, ezért, amikor Nyíl arrébb ment, egyből Patrikhoz fordultam.

– Szerinted hallotta, hogy Karcsi bácsit Karónak neveztem?

– Nagyon közel volt. Szerintem hallania kellett, még utalt is rá, hogy „ahogy Karcsi bácsi mondta”.

– A francba… Mit gondolhatnak most rólam? Mit csináljak? Kérjek bocsánatot? – néztem kérdőn Patrikra.

– Szerintem hagyd! Ha nem torkolt le ezért, akkor biztos elengedte a füle mellett, vagy neki is tetszik, ami még jobb opció. S látod, még kajálni is meghívott, pedig az előbb hogy kiakadt Dávidra, aki csak egy megjegyzést tett! Ha valamiért megsértődött volna, biztos nem ajánl fel ilyesmit.

Szerintem tudja ő is, hogy mennek a dolgok, minden tanár tudja, hogy a diákok nem a nevükön szólítják egymás közt őket – próbált megerősíteni Patrik, s a vállamra tette a kezét bátorításként.

– Igazad lehet! De annyira rosszul esett, hogy lebuktam ezzel, s mi lesz, ha Karcsi bácsi fülébe jut?

– Akkor sem lesz semmi! Majd megmondod, hogy sajnálod, és nem fog előfordulni többször.

Nyugi! Nem lesz ebből semmi! Felejtsd el! – vigasztalt a barátom. Ettől ugyan nem nyugodtam meg teljes mértékben, de az érveit meghallgatva hajlani kezdtem rá, hogy igaza van, és csak én ijedtem meg a kelleténél jobban. De most annyira vigyáznom kell mindenre, mert anya így is annyira összeszidott az este, miközben semmit sem csináltam, el sem tudom képzelni, mi lenne, ha tényleg valami történne. Már a falu belterületén jártunk, egyik kékre festett kutat hagytuk el a másik után, miközben egyre melegebb lett. Szinte nyomasztóvá vált a hőség, és végig az aszfaltúton vitt előre lábunk, ahol a házak között még árnyék sem volt, mert szemből, sőt majdnem a fejünk fölül tűzött a Nap.

– Gabi! Kérhetek végre az itókádból, amit az erdész feleségétől kaptál? – zökkentett ki Jancsi az önostorozásból.

– Persze! Várjunk csak, akkor itt megállunk, és engedünk rá hideg vizet – léptem oda a legközelebbi kúthoz. Patrik kivette a hátitáskámból a szörpöt, és lecsavarta a kupakot.

– Lássuk csak! Akkor megisszuk, ami benne van még a vizecskéből! – kaptam ki a kulacsomat, és belekortyoltam, de mivel ihatatlanul meleggé vált az alig egyórás sétánk alatt, inkább kiöntöttem egy útszéli virágágyásra, melynek kicserepesedett földjében, pirosló muskátlik dacoltak az időjárással.

– Most már ők sem szomjaznak! – dicsért meg Jancsika, s letekerte a kupakot az egyik magával

cipelt üres üdítősflakonról.

– Ide töltheted, Gabikám, a fincsi szörpöcskét! – kurjantotta felém, előre tartva az üvegét. Az aljára olyan kétujjnyi vastagon öntöttem neki, majd mondtam, hogy tegye a kút alá, aminek a karját Patrik kezelte.

– Nem lesz ez kevés? – vakarta meg a fejét Jancsi, látva, hogy mennyit kapott a tömény, édes szirupból.

– Szerintem nem! Majd meglátod, ha telemegy vízzel, milyen jó lesz az! – S már tartotta is a meginduló vízsugár alá, ami gyorsan szinte felhabosította az üveg tartalmát, mintha szódát is öntöttünk volna bele.

– Patrik! Óvatosan, mert kifut! – kiabált Jancsika a gyorsan megtelő edényét látva, s valóban, néhány csepp a végén kicsordult a flakonja szájánál. Kikapta a csap alól, és már húzta is le, csak úgy bugyogott a szörp a szájába, hogy pillanatok alatt el is tűnt a fele, amit mi csak ámulva néztünk, bár ismertük már Jancsikát, hogy képes lenne egyszerre az egészet is meginni. Utána mi is megtöltöttük a kulacsainkat, felváltva engedve a vizet Patrikkal, ahogy már megszoktuk itt, és egy nálam lévő

kisebb üvegbe a szörpből is csináltam magamnak frissítőt. Amikor elindultunk, Nyílék már lejjebb jártak, és néhányan leültek a padkára várakozni, Zsolték meg, ha jól láttam, a közeli élelmiszerboltba mentek, és ők inkább megvették a nagy üdítőket, hiába mondta nekik Nyíl, hogy az egészségtelen.

Már majdnem felzárkóztunk, amikor egy felénk közeledő autó dudált egyet mögöttünk, és úgy megijedtünk, hogy mindhárman felugrottunk az út szélére. Odakapva a fejünket azonnal megismertük Gabika néni kocsiját, amit Karó vezetett. Lassított, majd pár méterrel azelőtt, ahol Nyílék csoportosultak, megállt. Leengedte a kocsi ablakát, és kiszólt:

– Mi újság, István? Látom, jól haladtatok!

– Karcsikám. Igen igyekeztünk, pedig még bámészkodtunk is kicsit menet közben. De nem mondod, hogy még csak most értél ide? S hol a busz? – kérdezte Nyíl az ofinkat.

– Nos, amíg ti csak két-három kilométert mentetek, addig nekünk egy majdnem harmincas kerülő

volt az út. Szinte egészen Kazincbarcika határáig vissza kellett mennünk, s hamarosan érkezik Attila is a busszal. Szerintem majd ott, a buszmegállóban meg tud állni, úgyhogy gyertek előre, oda parkolok le én is – intett ki az ablakon Karó, és már indult is az általa javasolt helyre, ami nem volt messze szerencsénkre. Nyíl, összetrombitálta a csapatot, és mikor mindannyian együtt voltunk, és Márkék is előkerültek a vásárlásból, felmentünk a járdára, és kettesével közelítettük meg a buszmegállót, aminek aranyos kis sátortetője volt, és két pad is elfért alatta. Ide gyorsan behúzódtak a lányok és Zsolték csoportja, akik versenyt futottak egymással, hogy ki ér oda hamarabb. Nyíl a lányoknak szoríttatott helyet, de nekünk, mivel Jancsit nem akartuk magára hagyni, esélyünk sem volt odaérni, hogy le tudjunk ülni. Így mi el sem mentünk odáig, hanem egy, közeli padra ültünk le.

Mögöttünk magas nyárfák rezgették levelüket, de ahogy mondtam a Nap éppen olyan szögben sütött, hogy semmilyen árnyékot nem kaptunk még így sem.

– Nézzétek, a buszunk! – kaptuk a fejünket a Jancsika által mutatott irányba, ahonnan megláttuk a nagy fehér járgányunkat a kanyar takarásából kibukkanni. Azzal felvettük a hátitázsákot, és közelebb húzódtunk a többiekhez. A busz akkor ment el mellettünk, és indexelt, hogy meg fog állni.

Az ablakában Luca integetett, de mire a kezünket felemeltük, meg is állt a menetrend szerinti buszok érkezési helyén. Az ajtó sziszegve kitárult, s Gabika néni lépett le még kicsit bicebócán a lépcsőkön.

– Fiúk! – szólt Karóéknak.

– Mi a tervetek? Átgyalogoltok Mályinkára, vagy inkább velünk jön mindenki? – kérdezte, amire kórusban jött a válasz tőlünk: „Megyünk Gabika néniékkel!”

– Úgy látom, ezt gyorsan eldöntötték a fiatalok! – nézett körbe rajtunk Karó.

– De kivételesen megértem! Nagy a hőség! A rádió is figyelmeztetett, hogy ne sokáig legyünk a napon. Márpedig Mályinkáig az út végig nyílt terepen vezet, még egy fa sincs, ami árnyékot biztosítana. Úgyhogy, gyermekeim! Buszra fel! – adta ki a jelszót, mire mindenki egyszerre indult meg a jármű ajtajának irányába. Ő nem jött velünk, mert valakinek Gabika néni kocsiját is hozni kellett, így Nyíl szállt fel elsőként, hogy felügyelje a rendet. Mi türelmesen vártunk a sorunkra, hiszen tudtuk, helyünk úgyis lesz, mint ahogy akkor is volt, amikor elindultunk, és tudtommal azóta nem lettünk többen. Luca és ekkor már Eszter feje is megjelent az ablaknál, és nagyon széles vigyorral mutatták, hogy maguk mellett foglalják a helyeket, csak jöjjünk. Amikor utolsónak felléptünk mi hárman, Patrik, Jancsika és én, már nagy volt a zsibongás, s láttam, a két lány nagyon jól érezhette magát, mert már nyoma sem volt a reggeli rossz hangulatuknak.

– Na, kipihentétek magatokat? – szólt egyből Patrik, amire Luca válaszolt felháborodva.

– Patrik! Még egy órát sem utaztunk, hogy pihentük volna ki magunkat?

– Igen, de nem is mentetek egy métert sem gyalog, akkor nem is volt mitől elfáradnotok. Én úgy értettem, hogy a reggeli duzzogást sikerült-e kipihenni – nevetett a barátom.

– Jaj! Patrik! Olyan izé vagy! – tett egy csapó mozdulatot Luca, Patrik felé, aki egy üléssorral hátrébb ugrott, így nem érte el a bosszú.

– Akkor olyan volt a hangulatunk! Azóta megbeszéltük! Igaz, Eszter? – fordult hátra a barátnőjéhez. De Eszter nem figyelt rá, mert éppen az agancsot kereste ki a táskájából, és felém mutatta.

– Nézd, Gabika! Olyan cuki ez a kis agancs! Nem szeretnéd visszakapni? – nevetett rám.

– Nem! Azt neked adtam véglegesen! – válaszoltam.

– De akkor biztos? Nehogy utána baj legyen belőle!

– Mi baj lenne? Én kaptam, és én adtam oda! Azt mondtad, kiteszed majd a faladra otthon, hogy emlékeztessen rám!

– Igen! Úgy lesz pontosan! – mosolygott továbbra is szélesen, hogy a szép felső fogsora szinte ragyogott felém.

– S a barátod nem fogja megkérdezni, hogy kitől kaptad? – szaladt ki a számon a kérdés.

Fogalmam sem volt, hogy miért jött elő, csak így spontán. Azt hiszem, talán mert sokat beszéltünk róla, nem tudom…

– A barátom? – nézett kérdőn rám, mintha nem is értené, mit kérdeztem. Ekkor gyorsan kapcsoltam, hátha ki tudom még magyarázni magam.

– Őőő… Izé! Nem a barátod! A testvéredet akartam mondani! – próbáltam nem leleplezni magam, miközben a melegtől amúgy is izzadtam, de szerintem most egy kanna víz leszakadt rólam hirtelen.

– Gabi! Te napszúrást kaptál tuti! Nekem nincs is testvérem! – válaszolta Eszter, de mielőtt

további kellemetlen helyzetbe kerülhettem volna a kérdés miatt… Váratlanul elindult a busz. A tesitanárunk hátrakiáltott: „Gyerekek, üljetek le! Mindenki!” Én olyan idegállapotban voltam, hogy ez el sem jutott a tudatomig. A busz rándulása miatt előrelendültem, és majdnem ráestem Eszterre, csak a két kezemmel a feje mellett tudtam nekitámaszkodni az ülése támlájának, miközben a fejünk majdnem összekoccant.

– Gabi! Már megint le akarod fejelni az Esztert? Mi van veled, hogy nem tudsz lenyugodni?

Azonnal tessék leülni! – parancsolt rám Nyilas. Én szemlesütve tápászkodtam fel, és Eszter finom illatával az orromban figyeltem, ahogy a busz elhagyja Dédestapolcsányt.

– Jó sokáig kellett volna még gyalogolnunk a hőségben, ha nincs ez a járat! – jegyezte meg Jancsi, és hirtelen felkiáltott, ahogy meglátta az útszéli, nagy, zöld táblát.

– Szilvásvárad!!! Akkor mindjárt ott leszünk!

– Jancsika! Ne keltsd a pánikot! Addig még van majdnem két nap! Nézd csak! Már fordulunk is el! – intett Nyíl Jancsika felé, amikor az autóbuszunk valóban letért balra az eddigi útról.

– Mályinka? Az a falu ott! Onnan már kezdődik a Bükk, igaz? – kérdezte a túrázásból eddig nem sokat látott fiú, aki most, legalábbis beszédben be akarta pótolni az eddigi elmaradásait.