Kristina Ohlsson

MÚMIÁK NYOMÁBAN

A mű eredeti címe: Mumiens gåta

Copyright © Kristina Ohlsson, 2018

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

Fordította: dr. Dobosi Beáta

ISBN 978-963-324-932-1 (papír)

ISBN 978-963-324-933-8 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Hessky Eszter

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Niklas Lindblad, Mystical Garden Design

Magyar borító: Sigmond Viktória

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

1

Már egy hete éjjel-nappal esett, amikor hirtelen eltűnt a tisztás. Az éjszaka közepén, amíg mindenki aludt, kivéve Herbertet. Ő az ágyában forgolódott, mert nem jött álom a szemére. Nem értette, mi a baj. Nem volt se túl meleg, se túl hideg, és a házban teljes csend honolt. Csak az eső kopogott az ablakokon, de ezt a hangot szerette.

Lerúgta magáról a takarót, és kiosont a szobájából. Amikor a padló megnyikordult a talpa alatt, megtorpant, és a fülét hegyezte. De a bátyja, Fabian szobájából egy pisszenést sem lehetett hallani. Herbert kis híján csalódott lett. Némán felsóhajtott, és megvakarta a fejét. Talán nem is volt baj, hogy Fabian nem ébredt fel. Herbert tudta, mit mondana, ha észrevenné, hogy fenn van:

– Jobb, ha nem agyalsz azon, miért nem tudsz aludni. Olvass valamit! Az ébrenléttel nincs semmi baj. De a problémákon inkább nappal rágódj!

Mondani könnyű! Megvalósítani viszont nehéz olyasvalakinek, akinek annyi töprengenivalója van, mint Herbertnek. Elsősorban nagyapáért aggódott. Ősszel lebetegedett, és tüdőgyulladással kórházba került. Aztán pedig agyvérzést kapott. Megint. Ahogy pár éve is. De ezúttal nem jöhetett haza olyan hamar. Rendesen meg kellett gyógyulnia. És újra meg kellett tanulnia beszélni. Tisztán. Eleinte Herbert alig értette, mit mond.

Az utóbbi hetekben azonban egyre jobban lett. Annyira, hogy hamarosan hazaengedik. És pont ez aggasztotta Herbertet. Mármint annak nagyon örült, hogy nagyapa megint itthon lesz, de nem tudta, hogyan fognak boldogulni. Nagyapa hóbortosabb volt, mint valaha, és elég nehezen járt.

De volt még valami, ami nyugtalanította. Bár nagyapa csak húsvét után jön haza, Fabian nem akart programot csinálni az egy hét múlva kezdődő tavaszi szünetre. Dolgoznia kellett, és mindig nagyon felhúzta magát, ha Herbert szóba hozta a szünidőt.

Kiment vécére, aztán visszalopakodott a szobájába. Bebújt az ágyába, és állig húzta a takarót. Sokáig bámulta a plafont. A fal túloldalán Fabian köhintett egyet. Herbert örült, hogy itt a bátyja. Ha nagyapa hazajön, visszaadják neki a szobáját, Fabian pedig átköltözik a vendégszobába.

Ásított egyet.

Persze hogy örült, hogy itt van neki Fabian! Szörnyű lenne, ha az élet megint olyan lenne, mint régen. Mielőtt Herbert megtudta, hogy van egy bátyja. Mielőtt Fabian Eldsalába költözött. A gyámügy egy családnál akarta elhelyezni, mert nagyapa már nem tudta megfelelően a gondját viselni.

Lassan lecsukódott a szeme. Biztos nem fog tudni elaludni.

Biztos nem.

Biztos…

Ekkor egy nagy durranást hallott.

Durr!

Bár a durranás nem is jó szó. Inkább mintha összedőlt volna valami. A hang tompa volt.

Herbert azonnal felült. Teljesen kiment a szeméből az álom.

Mi volt az?

A szíve erősen és szaporán vert.

– Fabian! – kiáltotta.

Minden csendes volt. Fabian nyilván nem ébredt fel.

Herbert dermedten ült az ágyában. A szíve lassacskán megnyugodott. Mi lehetett az?

Végül győzött a kíváncsiság: odament az ablakhoz, és felhúzta a rolót. A ház hátsó részét egy lámpa világította meg. Herbert nem látott semmi különöset.

Leengedte a rolót, és kiszaladt a konyhába. Onnan ki lehetett látni az utcára. Kikémlelt. Ott is békés volt minden. Sehol egy ember vagy egy autó. Semmi.

Lehet, hogy egész Eldsalában egyedül én vagyok ébren?, tűnődött. Csak én hallottam a durranást?

Az utca túloldalán állt nagyapa panziója. Most két vendég lakott benne. Herbert jó alaposan megnézte az épületet. Úgy tűnt, ők is alszanak. Minden ablak sötét volt.

Ásított egyet.

Az orrát fintorgatta.

Mi ez a szag?

Nem tudta. Vagy mégis? Lehet, hogy a szemét ilyen büdös? A levegőbe szimatolt. Nem, nem az. Végül belenézett a szemetesbe a mosogató alatt. Üres volt. Fabian kivitte, mielőtt lefeküdt.

Herbert visszament a szobájába. Most már tényleg fáradt volt. Itt bent nem volt olyan büdös, mint a konyhában. Igazából egyáltalán nem volt büdös.

Lehunyta a szemét.

Eldsala nem olyan, mint a többi város. Különleges hely. Itt olyan dolgok történnek, amilyenek sehol máshol. Minden a zombilázzal kezdődött tavaly nyáron. De erről csak Herbert tudott, meg még néhányan.

Mi van, ha újrakezdődik?, töprengett. Mi van, ha megint valami szörnyűség történik Eldsalában?

2

Mire Herbert felébredt, elállt az eső. Sally, a legjobb barátja felhívta, hogy megkérdezze, nem csinálnak-e valamit. Herbert kialvatlan volt, és alig hallotta, mit mond a kislány. Aztán eszébe jutott az éjszaka, és kipattant az ágyból. Félórával később már úton voltak a tisztáson álló szélmalom felé.

Tavasz volt, az ég ragyogó kék. Sally figyelmesen hallgatta Herbertet, amikor elmesélte az éjszaka eseményeit. De ő annál jobban elbizonytalanodott, minél többet mondott. Sally is.

– Ennyi? – kérdezte. – Hallottál egy nagy durranást és kész?

Herbert megvonta a vállát.

– Ennyi.

Sally sóhajtott egyet.

– Mi van, ha beázott a malom? – kérdezte. – Már tíz napja nem voltunk kint.

Nyilvánvalóan nem akart a durranásról beszélgetni.

Herbert a napba hunyorgott.

– Nem szokott beázni – felelte.

Vasárnap volt, és nem volt semmi dolguk. A szélmalom volt a kedvenc helyük, amióta Sally felfedezett egy szobát az emeleten. Ez csak az övék volt, úgy is hívták: a Titkos Szoba.

– Biztos, hogy a nagypapád nemsokára hazajöhet? – érdeklődött Sally.

A múlt héten legalább tízszer megkérdezte. Mintha azt hinné, hogy még bent tartják.

Herbert ingerülten belerúgott egy ösvényen heverő tobozba.

– Igen, már mondtam! Húsvét után.

– Akkor bocs – felelte Sally.

Herbertnek rossz lett a lelkiismerete, amiért olyan mérgesen válaszolt. Csak azért történt, mert ő is félt, hogy rosszul alakulnak a dolgok. Meg ott volt még a tavaszi szünet problémája is.

Nagyapával mindig kitaláltak valami jó programot a szünetekre. Egyszer elmentek Stockholmba, máskor meg Koppenhágába. De Fabiannak esze ágában sem volt ilyesmit csinálni. Orvosként dolgozott az eldsalai kórházban, és fontosabbnak tartotta a munkáját Herbert szünidejénél.

Azt is mondta, hogy „elő kell készíteniük a házat”. Herbert először nem értette, miről beszél.

– Át kell alakítanunk nagyapa igényei szerint – magyarázta Fabian. – Például meg kell szüntetnünk a küszöböket. Különben még elesik a járókeretével.

Herbertnek már a puszta gondolatra is megfájdult a hasa. Nem örült a ház átalakításának. Nemsokára eltűnnek a küszöbök. Azon gondolkodott, mikor tehetik majd vissza őket.

– Figyu! – szólt oda Sallynak. – A szüleid kitalálták már, mit csináltok húsvétkor?

A kislány felsóhajtott.

– Mi is itthon maradunk, mint ti Fabiannal. Dögunalom lesz.

Herbert látta rajta, milyen szomorú.

– Nem futunk versenyt? – kérdezte. – A tisztáson.

Sally arca felragyogott. Elkezdett edzeni, és már majdnem olyan gyors volt, mint Herbert. Annyi minden megváltozott az utóbbi időben!

– De! – kiáltotta.

Szapora léptekkel vágtak át az erdőn. A fák között feltűnt a tisztás. Mindjárt odaérnek.

De ekkor hirtelen éktelen bűz csapta meg az orrukat.

Herbertnek földbe gyökerezett a lába. Nagyot nyelt. Ugyanaz a szag volt, mint éjszaka a konyhában.

– Érzed? – kérdezte.

Hülye kérdés volt. Sally úgy elsápadt, mint akit rosszullét környékez.

– Pfuj! – fintorgott.

– Pont ilyen szag volt a durranás után is – mondta Herbert.

Igyekezett kitalálni, honnan jön. Rettenetesen büdös volt. Szabályosan marta az orrát, amikor levegőt vett.

Kisiettek az erdőből, és megálltak a tisztás szélén.

A szag nem tágított. Sőt, ha lehet, itt még rosszabb volt.

– Mehet? – kérdezte Sally, és felvette a rajtállást.

Szemlátomást már nem zavarta a bűz. Tényleg versenyt akart futni a szélmalomig.

Herbert egy tapodtat sem mozdult.

Mi a csuda történt itt?

Pislogott, mert azt hitte, rosszul lát.

– Sally… – szólalt meg halkan. – Valami baj van.

A kislány kelletlenül felállt.

– Mi?

Aztán elakadt a szava.

Valamivel előttük hatalmas lyuk tátongott a földben.

Bár a lyuk nem is jó szó. Olyan volt, mintha valaki kiásott volna egy tavat a tisztás kellős közepén, de elfelejtette volna feltölteni vízzel.

Lassan elhátráltak a gödörtől.

– Nem értem – mondta Sally. – Mi történt?

Herbert nyugtalanul nézegetett jobbra-balra. Mi van, ha a tisztás többi része is veszélyes? Mi van, ha máshol is beszakadhat a föld?

– Most mit csináljunk? – kérdezte halkan.

– Segítséget kell hívnunk – suttogta Sally.

Herbert bólintott. Ez jó ötletnek tűnt. De a kislány tétovázott.

– Mi van? – kérdezte Herbert. – Az erdő nem lehet veszélyes. Onnan jöttünk.

Igyekezett meggyőzően beszélni.

– De kit hívjunk? – tűnődött Sally. – Mármint… Nem megyünk közelebb, hogy megnézzük? Hogy tudjuk, mit mondjunk a többieknek.

Igaza volt.

Herbert lassan, óvatosan tett egy lépést előre. Aztán még egyet. Sally követte a példáját. Gyorsítottak. A bűz marta az orrukat, ezért Herbert felhúzta a dzsekijét a szájára és az orrára. Kisvártatva ott álltak a gödör szélén. Belenéztek.

Herbert levegő után kapkodott.

Nagyon mély volt, és nagyon nagy. Herbert azon gondolkodott, hová lett a föld. Elsüllyedt? Vagy egyszerűen eltűnt?

– Mi az ott lent? – kérdezte Sally.

Herbert is ezen tűnődött. Valaki épített valamit a gödörbe. Ami leginkább egy kőfalra hasonlított. De hogy lehet fal a föld alatt?

– Nem lehet, hogy van lent valaki? – kérdezte Herbert.

– Nem hiszem – felelte Sally.

Ebben a pillanatban a gödör széle beomlott egy darabon.

A gyerekek gyorsan elhátráltak.

– Itt nem vagyunk biztonságban – mondta a kislány.

Visszaszaladtak az erdőbe. Majd egyenesen haza.

3

– Víznyelő – mondta Fabian.

– Víznyelő? – ismételte meg Herbert lassan.

Megint a tisztáson voltak, ám ezúttal mindenhol emberek nyüzsögtek. A rendőrök és a tűzoltók lezárták a gödör környékét, hogy senki se menjen a közelébe.

– Igen, így hívják – magyarázta Fabian. – Nagyon kellemetlen. Bárhol kialakulhat. A föld alatt gázok képződnek, ezért beszakad a talaj. Alatta pedig van egy üreg.

Herbert még sosem hallott ilyen ijesztő dolgot. De most legalább már tudta, mi volt az a robaj azon az éjszakán, amikor nem tudott aludni.

Reggel futva tették meg az utat visszafelé Sallyék házáig, ahol elmondták a kislány anyukájának, mi történt. Csakhogy ő nem értette. Egészen addig, amíg ki nem jött velük ide, és meg nem látta a tulajdon két szemével. Herbert felhívta Fabiant, aki szintén iderohant.

Végül pedig megérkeztek a rendőrök és a tűzoltók. Úgy tűnt, nem sietős nekik.

Még mindig büdös volt, de Herbertet annyira lekötötte a gödör és a kőfal, hogy észre sem vette.

– És most irány haza! – adta ki az utasítást határozottan Fabian. – Nem ácsoroghatunk itt egész nap!

Herbert úgy érezte, indokolatlanul siet. Mikor talál az ember egy hatalmas lyukat a földben?

– De nézni szeretném a rendőröket meg a tűzoltókat – mondta.

– Ők meg szeretnének nyugodtan dolgozni – felelte Fabian. – Egy víznyelő életveszélyes lehet.

– Iszonyú nagy – jegyezte meg Sally.

– Annál fontosabb, hogy ne gyertek ide többet – mondta az anyukája. – Amíg biztonságos nem lesz. Megértettétek?

A gyerekek bólintottak.

– Nagyon büdös van! – panaszkodott Sally.

– A föld alól kiszabadult gázok miatt – magyarázta Fabian. – De a szél majd elfújja őket.

– És milyen fal az ott? – kérdezte Herbert.

Bár a fal nem is volt jó szó. Csak nem jutott jobb az eszébe.

– Fal? – csodálkozott Fabian, és még egyszer lenézett. – Ja, hogy az! Fogalmam sincs. Majd kiderítik. Gyere, menjünk!

Elhagyták a tisztást. Sally hazament az anyukájával, Herbert pedig a bátyjával.

Útközben Fabian az órájára pillantott.

– El kell intéznem még valamit. Hazamész egyedül? Majd megyek én is.

– Persze – felelte Herbert.

Úgy tűnt, Fabian megkönnyebbül. Mindig így volt, ha Herbert nem akadékoskodott. Annyira hiányzott neki nagyapa! Ő sokkal nyugodtabb volt, mint Fabian. Meg lassabb. Igazából pont ez volt a probléma gyökere: nagyapa sosem ért a dolgai végére, mert elfáradt és összezavarodott. Herbert néha azt kívánta, hogy legyen egy időgépe. Akkor visszamehetne a múltba, és megpróbálhatná megtartani nagyapát életerősnek és egészségesnek.

Halkan megköszörülte a torkát. Tesz még egy próbát, hogy rávegye a bátyját a húsvéti program megváltoztatására.

– Figyi – mondta –, gondolkodtam a húsvéton.

Elhallgatott.

Fabian megdermedt, és furcsán nézett.

– Már mondtam, hogy dolgoznom kell – felelte. – Nem hagynád abba a nyüstölést?

– De – mondta Herbert.

– Remek – válaszolta Fabian. – Akkor otthon!

Nem lett volna értelme vitatkozni. A tavaszi szünet dögunalom lesz, nem lehetett mit tenni.

Herbertnek folyton a gödrön járt az esze. Víznyelő. Nagyon király! Fabian azt mond, amit akar, ő akkor is megnézi még egyszer. Hiszen itt van az egész tavaszi szünet…

Megkordult a gyomra. Túl keveset reggelizett. Kihasználhatná az időt, és megcsinálhatná a francialeckéjét. Karácsony után kezdte tanulni a nyelvet. Fabian ötlete volt. Herbertnek meg Fabiannak ugyanaz volt az apukájuk, de más az anyukájuk, és mivel Fabiané francia volt, ő az egész gyerekkorát Franciaországban töltötte. Törte a svédet.

– Csak egyszer egy héten – mondta. – Ha van kedved.

Herbertnek volt. Egész tavasszal minden kedden iskola után franciaórára ment. Tízen voltak a csoportban, Herbert kivételével csupa felnőtt. A tanárnőt Madame Babette-nek hívták, és nagyon elégedett volt Herbert teljesítményével.

– Te tanulsz a leggyorsabban a csoportban – dicsérte meg.

Herbert szerette Madame Babette-et és a csoporttársait. Csak egyvalami bökte a csőrét. Nem tudta, miért akarja Fabian, hogy franciául tanuljon. Végtére is nem volt fontos, Svédországban legalábbis. A bátyja azt mondta, meg akarja mutatni neki Franciaországot. Ez aggasztotta Herbertet. Mi van, ha honvágya van? Ha hiányzik neki a hazája és a francia barátai?

Próbált másra gondolni. Kenyeret, szalámit és vajat vett elő. Szendvicset készített, és töltött egy pohár tejet.

Amikor bele akart harapni a szendvicsbe, hirtelen megpillantotta őket. A pókokat. A kenyerén trónoltak. Ketten. Még sosem látott ekkorákat. Tiszta szőrösek voltak. A lábuk több centi hosszú. Herbert kis híján felkiáltott, és olyan hirtelen ugrott fel, hogy felborította a poharát.

– A fenébe!

Megpróbálta felitatni a tejet egy konyharuhával. Amikor megint a szendvicsére pillantott, a pókoknak már hűlt helyük volt.

Kiesett a kezéből a konyharuha. Biztos csak káprázott a szeme, és egészen hétköznapi pókok voltak, amilyenek a kamrában és a padláson is tanyáznak.

Amikor lehajolt a konyharuháért, pillantása a küszöbre tévedt. Az ajkába harapott. Fabian a nappaliban hagyta a szerszámosládát. Herbert kihozta, és leült a földre. Óvatosan elkezdte felfeszíteni az utolsó küszöböt.

4

– Bocs! – szuszogta Sally.

Hétfő volt, és hazafelé tartottak az iskolából. Herbert a pókokról mesélt, mire a kislány hangos nevetésben tört ki.

– Ne izélj már! – szólt rá Herbert elvörösödve. – Annyira gusztustalanok voltak!

– Vágom, vágom – bólogatott Sally. – Csak olyan viccesen adtad elő!

Megint elnevette magát.

– Fabian szerint a tisztásról vittük haza őket – folytatta Herbert. – Úgyhogy lehet, hogy nálatok is vannak…

– Hagyd már abba! – bökte oldalba Sally.

– Vagyis az nem baj, ha nálunk vannak pókok, csak nálatok ne legyenek?

– Biztos Fabian vitte haza őket – jelentette ki a kislány határozottan.

Herbert már a száját nyitotta, hogy tiltakozzon, de aztán nem szólt semmit.

A bátyja későn ért haza. Ha a pókokat tényleg a tisztásról vitték haza, akkor az csak Herbert lehetett. Még életében nem látott akkorákat! Legfeljebb képen, de nem a szendvicsén. Igazából nem izgatta, honnan jöttek. Inkább azt akarta tudni, hová tűntek.

Közeledtek az erdőhöz. Sally lassított.

– Nem nézünk el a szélmalomhoz? – kérdezte. – Nem muszáj egyenesen hazamennünk.

Várakozó pillantást vetett Herbertre.

– Most? – kérdezte ő.

Még mindig nem írta meg a francialeckéjét, és egyébként sem volt szabad odamenniük.

– Csak egy kicsit – kérlelte Sally. – Nem mondjuk el senkinek…

A nap melegen sütött, és szinte teljes volt a szélcsend. Tökéletes nap a szélmalom-látogatáshoz.

Ráadásul Herbert kíváncsi is volt a víznyelőre. Annak ellenére, hogy olyan büdös volt. És annak ellenére, hogy megígérték, nem mennek a közelébe.

– Jó – adta be a derekát. – Gyerünk!

Átvágtak az erdőn. Herbert hátát verte a hátizsák, ahogy futott. Sallyn látszott, hogy sokat edzett mostanában. Herbert azon gondolkodott, milyen gyors lehet. Az apukája azt mondta, versenyeken kellene indulnia, de Sallyt ez szemlátomást nem izgatta.

Amikor kiértek az erdőből, megálltak. Még mindig büdös volt. A gödör köré kordont vontak, a műanyag szalag suhogott az enyhe szélben. Rendőröknek nyomát sem látták.

– Lessünk bele! – lépett közelebb Herbert.

Mindketten a lábuk elé néztek, mert egyikük sem akart belepottyanni a gödörbe. Amikor elérték a szalagot, meglepődtek. A talaj még jobban be volt süppedve, és most már tisztán látni lehetett a falat. Pontosabban: falakat. Mert nem csak egy volt.

Herbert alaposan szemügyre vette őket, és elgondolkodott.

Kőfalak.

Amik egy helyiséget zárnak közre.

És amiken nyílások vannak.

Levegő után kapkodott, amikor rájött, mi ez.

Egy titkos pince!

– Ez de király! – rikkantotta Sally. – Egy pince!

Nem simán király volt, hanem überkirály.

– Hékás!

A gyerekek összerezzentek.

A hang a semmiből jött.

– Nem kellene itt lófrálnotok!

A víznyelő túloldalán egy nő állt. Zöld ruhát viselt, és volt nála egy ásó. Idegesnek tűnt.

– Csak meg akartuk nézni – szabadkozott Sally.

– Nincs rajta mit nézni! – korholta őket a nő. – A végén még valami bajotok lesz. Mi van, ha beleestek a tömlöcbe? Ki fog kimenteni benneteket?

A gyerekek összepillantottak.

Tömlöc?

A nő a vállára vetette az ásóját, és átjött hozzájuk.

– Ho-honnan tetszik tudni, hogy ez egy tömlöc? – kérdezte Herbert dadogva. – Mi azt hittük, pince.

– Lehet, hogy az – válaszolta a nő. – De akkor miért van vastag vasajtó két falban is?

Ekkor Herbert is megpillantotta a vasajtókat. Rozsdásak voltak, és lógtak a zsanérjaikon, de határozottan vasajtók voltak.

– Mi ez igazából? – kérdezte Sally.

A nő vállat vont.

– Nem tudom. De kiderítem, arra mérget vehettek! – Kezet nyújtott. – Egyébként Heidi vagyok. Régész.

A gyerekek üdvözölték.

– Régész! – kiáltott fel Sally. – A régész nem ősrégi dolgok után kutat?

– Valahogy úgy – felelte mosolyogva Heidi néni. – Minél régebbi, annál jobb.

Lenézett a gödörbe a romokra, és elkomolyodott.

– Szörnyű lehetett itt raboskodni.

Herbert ennél rosszabbat elképzelni sem tudott. Inkább nem eszik egy hétig, csak ne zárják be a föld alá.

– Most mennem kell – közölte Heidi néni. – Ígérjétek meg, hogy vigyáztok magatokra!

A gyerekek buzgón bólogattak.

Heidi nénit elnyelte az erdő, de ők még maradtak egy kicsit.

Egy régi tömlöc. Eldsalában! Ez nem lehet igaz!

5

– Akkor felmegyünk a Titkos Szobába? – kérdezte Herbert.

Sally bólintott. De mielőtt elindultak volna, még hosszan bámultak le a gödörbe.

– Hű! – hüledezett Sally. – Remélem, nem tömlöc. Csak egy sima pince.

Herbert is ebben bízott. Valami azonban nem volt rendjén. De akárhogy törte a fejét, nem tudott rájönni, mi.

– Verseny? – kérdezte Sally.

– Mi? – nézett nagyot Herbert.

– Verseny – ismételte meg a kislány. – Ki ér előbb oda? Halló, itt a Föld! Vétel!

És ebben a pillanatban Herbert rájött, mi olyan furcsa.

– De hogy lenne ez pince, ha nincs fölötte ház? – kérdezte. – Mármint hogy megy le az ember egy pincébe, ha nincs honnan lemennie?

Sally elgondolkodott.

– Lehet, hogy régen volt itt ház – mondta. – Csak lebontották.

Ez persze elképzelhető volt. Akkor viszont miért nem hallottak róla?

– Jó nagynak kellett lennie – vélekedett Herbert. Aztán megcsóválta a fejét. – Na, futás!

A versenyt a szélmalomig Sally nyerte.

– Hurrá! – kurjantotta. Majd a víznyelő felé lesett. – Van ott valaki!