A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: María Dueñas: Misión olvido

Ediciones Planeta, Madrid, 2012

Fordította: Cserháti Éva

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Text copyright © María Dueñas, 2012

Hungarian translation © Cserháti Éva, 2014

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2014

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-019-2

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Pablo Dueñas Vinuesának,
a testvéremnek,
mert olyan sokkal tartozom neki

Mindenkinek, akik nap mint nap a tantermekben küzdenek lelkesen és kitartóan:
munkatársaimnak, mestereimnek, barátaimnak

Első fejezet

Az élet néha úgy zuhan ránk, mint egy súlyos, hideg ólomgolyó.

Ezt éreztem, amikor kinyitottam az iroda ajtaját. Annyira otthonos, annyira meleg, annyira az enyém volt. Egyszer. Régen.

Mégis, első látásra nem volt okom csüggedni. Minden úgy volt, ahogy hagytam. A könyvek alatt rogyadozó polcok, a parafa tábla a rátűzött órarendekkel és üzenetekkel. Dossziék, iratrendezők, régi kiállítások plakátjai, nevemmel ellátott borítékok. Naptáromon két hónappal ezelőtt megdermedt az idő: 1999. július. Minden érintetlennek tűnt a szobában, mely tizennégy éven keresztül volt menedékem, egy erőd, amely minden tanévben tömegével fogadta a kérdésekkel, kifogásokkal és kérésekkel érkező diákokat. Végül is minden ugyanúgy megy tovább. Csak életem támasztópillérei változtak.

Érkezésem óta eltelt két-három perc. Talán tíz is, talán egy sem. Mindenesetre elég idő ahhoz, hogy döntést hozzak. Első mozdulatommal tárcsázni kezdtem. Csak a hangposta fagyosan udvarias hangja válaszolt. Haboztam, letegyem-e vagy se, végül az utóbbi győzött.

– Szia Rosalía, Blanca Perea vagyok. Szükségem van a segítségedre, el kell innen utaznom egy időre. Nem tudom, hova, mindegy is. Valahova, ahol senkit nem ismerek, és ahol engem sem ismer senki. Tudom, hogy a legrosszabbkor zavarlak, mindjárt kezdődik a tanév, de kérlek, hívj vissza, ha tudsz!

Jobban éreztem magam, hogy hagytam üzenetet, mintha egy rettenetes rémálom közepén hirtelen megszabadultam volna a lábamat harapó kutyától. Tudtam, hogy megbízhatok Rosalía Martínban, megértő lesz és segítőkész. Azóta ismertük egymást, hogy első szárnypróbálgatásainkat tettük az egyetemen, amikor én még fiatal tanár voltam egy soványka, átmeneti időre szóló szerződéssel, őt pedig azzal bízták meg, hogy kezdje kiépíteni az alakulóban lévő nemzetközi kapcsolatok titkárságát. Talán túlzás lenne azt állítani, hogy barátnők voltunk, kapcsolatunk vesztett szorosságából az évek során, de ismertem Rosalíát, és ezért biztos voltam benne, hogy segélykiáltásom nem fog süket fülekre találni.

Csak a telefonhívás után tudtam összeszedni magam annyira, hogy nekilássak a szeptemberi feladatoknak, hiszen már elkezdődött a hónap. A postaládám annyira tele volt, mint egy túlcsordult víztározó, és jó időre elmerültem e-mailjeim hömpölygésében – néhány levelet megválaszoltam, a többit töröltem, mert már érvényüket vesztették, vagy nem voltak fontosak. A telefon szakított félbe. Szűkszavúan csak annyit szóltam bele, itt vagyok.

– Veled meg mi történt? Megbolondultál? Hova akarsz elutazni pont most? És mire ez a nagy sietség?

Hangjának hevessége hirtelen felidézte az együtt töltött idő emlékét. A végtelen órákat a kőkorszaki számítógép fekete-fehér képernyője előtt. A külföldi egyetemeken tett látogatásokat, amikor csereprogramok és egyezmények után kutattunk, az azonnal feledhető szállók kétfős szobáit, a hajnali várakozásokat a kihalt reptereken. Az idő szétválasztotta útjainkat, és egykor szoros kötelékünk talán vesztett feszességéből, de a régi barátság emlékének nyoma megmaradt. Ezért meséltem el neki mindent nyíltan. Nyers őszinteséggel, mellőzve minden minősítést. Panasz és jelzők nélkül. Mindent kockáztatva.

Néhány perc alatt megtudta, amit tudnia kellett. Hogy Alberto elköltözött otthonról. Hogy a házasságom szilárdnak hitt alapjai felrobbantak a nyári szünet első napjain; hogy gyerekeim már kirepültek; hogy az elmúlt két hónapban azon iparkodtam nagy üggyel-bajjal, hogy alkalmazkodjam új életemhez; hogy itt az új tanév, és nekem nincs elég lelkierőm, hogy ugyanott folytassam, ahol éveken át; hogy a megszokott feladatokba és a rutinba kapaszkodjak, mintha nem metszették volna ketté az életem, élesen és határozottan, ahogy az üvegszilánk hasítja szét a húst.

Kilencvenkilós termetével és hasonlóan tetemes gyakorlati érzékével Rosalía rögtön felfogta, mi a helyzet, és megértette, hogy legkevésbé sincs szükségem részvevő sajnálkozásra vagy mézes-mázos jó tanácsokra. Ezért nem vájkált a részletekben, és nem ajánlotta fel vigasztalásul, hogy a vállára borulhatok. Egyetlenegy megjegyzést sem tett. De amit mondott, szinte nyersen hangzott.

– Hát, attól tartok, nem lesz könnyű dolgunk – közölte többes számban beszélve, mintha a kettőnk feladata lenne. – Az izgalmas pályázatokat már hónapokkal ezelőtt lezárták – folytatta –, a következő ösztöndíjak kiírására pedig még várni kell néhány hónapot. Mindenesetre adj nekem egy kis időt, mert csak most indultunk be újra, és még nem tudom, érkezett-e az elmúlt hetekben valami. Néha bejön egy-két váratlan ajánlat. Hadd nézzem át a nap végéig, hátha ráakadok valamire, aztán beszámolok róla.

A délelőtt fennmaradó részében az egyetemen rohangáltam. Aláírtam a rám váró papírokat, visszavittem a könyveket a könyvtárba, aztán ittam egy kávét. Azonban semmi nem kötött le eléggé ahhoz, hogy türelmesen várjam a visszahívást. Nem leltem nyugalmat, és nem volt bennem kitartás. Háromnegyed kettőkor bekopogtam az iroda résnyire nyitott ajtaján. Odabent féktelenül kerekedő vonalaival és lilára festett hajjal Rosalía verte a gépet.

– Épp hívni akartalak – jelentette ki azonnal, hogy köszönni sem volt időm. Aztán a képernyőre szegezte a mutatóujját, mint egy rakétát, és előadta, mit szedett össze a számomra. – Találtam három lehetőséget, amik nem festenek rosszul. A nyári szünet alatt érkeztek. Három intézmény, három különböző tevékenység. Be kell vallanom, több, mint amire számítottam. Litvánia, Portugália és Amerika. Pontosabban Kalifornia. Egyik sem egy nagy szám, tudnod kell, jól ki fognak használni, az biztos, és az életrajzodhoz sem tesz hozzá sokat, de jobb ma egy veréb, mint holnap egy túzok, nem igaz? Melyikkel kezdjem?

Megrántottam a vállam, és összeszorítottam az ajkam, hogy elfojtsam az aprócska mosolyt: az öröm első jelét, hosszú idő óta. Rosalía feltette világítózöld keretes szemüvegét, a képernyőre szegezte a tekintetét, és böngészni kezdte.

– Lássuk, például, Litvániát! Nyelvészeti pedagógiában jártas szakértőket keresnek egy tanárképző programba. Két hónapra. Az EU finanszírozza, és a csapatnak nemzetközinek kell lennie. Ez neked való, nem?

Pontosan ez volt a munkaköröm. Alkalmazott nyelvészet, nyelvoktatás módszertana, tanmenetkészítés. Már két évtizede jártam ezt az utat. De még mielőtt elcsábultam volna az első szirén énekére, szerettem volna többet hallani.

– És Portugália?

– Az Universidade do Espírito Santo Egyetem Sintrában. Modern magánegyetem, rengeteg pénzzel. Indítottak egy spanyol nyelvtanári mesterképzést, második idegen nyelvként, és módszertanost keresnek. A beadási határidő péntek, azaz mindjárt itt van. Tizenkét hetes intenzív modul, elképesztő mennyiségű órával. Nem fizetnek rosszul, ezért gondolom, lesz jelentkező bőven. De mögötted sok-sok év munkatapasztalat van, mi meg nagyon jó kapcsolatot ápolunk az Espírito Santóval, szóval lehet, hogy nem lenne különösebben nehéz megkapnod.

Ez az ajánlat sokkal vonzóbbnak tűnt, mint Litvánia. Sintra erdei és palotái nagyon közel feküdtek Lisszabonhoz, és hazajönni se lenne messze. Rosalía hangja térített magamhoz az álmodozásból.

– És végül itt van Kalifornia – folytatta le sem véve szemét a képernyőről. – Ezt a lehetőséget nem tartom olyan biztosnak, de talán érdemes megnézni. A Santa Cecilia Egyetem északon van, közel San Franciscóhoz. Egyelőre nagyon kevés információnk van róla: most érkezett az ajánlat, és még nem volt időm további adatokat kérni. Első ránézésre egy magánalapítvány által támogatott ösztöndíjról van szó, ugyan a munkát magán az egyetemen kell elvégezni. Nem ígérnek annyi pénzt, hogy dőzsölj, de meg lehet élni belőle.

– És miről van szó pontosan?

– Valami dokumentumok összegyűjtésével és osztályozásával kapcsolatos dolog, és olyasvalakit keresnek, aki spanyol nemzetiségű és doktori fokozata van a humán tudományok bármely területén – vette le a szemüvegét. – Az ilyen ösztöndíjak nálad alacsonyabb képzettségű szakembereknek szólnak, így a jelöltek értékelésénél hatalmas előnyöd lenne. És Kalifornia nagyon csábító hely, úgyhogy, ha akarod, alaposabban tájékozódom.

– Sintra – jelentettem ki, visszautasítva az ajánlatát. Tizenkét hét. Elég talán, hogy a sebeim ne sajogjanak tovább; messze van ahhoz, hogy kiszakadjak legközvetlenebb környezetemből, ugyanakkor elég közel, hogy gyakran haza tudjak jönni, ha a helyzet hatalmasat fordulna, és minden visszatérne a régi kerékvágásba. – Sintra, kétség sem fér hozzá – jelentettem ki kerek perec.

Fél óra múlva úgy léptem ki Rosalía irodájából, hogy elküldtük neten a jelentkezésemet. A fejemben ezer részlet zsongott, néhány lapot szorongattam, és elöntött az érzés, hogy ha csak nagyon futólag is, de a szerencse végre mellém szegődött.

A nap többi része elég szórakozottan telt. A tanszéki büfében kelletlenül magamba diktáltam egy zöldséges szendvicset, és délután folytattam a munkát, de nem nagyon figyeltem oda, végül hétkor, bár nem volt nagy kedvem, részt vettem egy kolléga új könyvének bemutatóján az Őstörténeti Tanszékről. Próbáltam lelépni, amint vége lett a rendezvénynek, de nem tudtam ellenállni, amikor néhány munkatársam magával rángatott egy hideg sörre. Majd tíz óra volt, mire hazaértem. Mielőtt felkapcsoltam volna a villanyt, még a sötétben észrevettem, hogy a nappali sarkában az üzenetrögzítő fénye kitartóan villog. Eszembe jutott, hogy a könyvbemutató elején kikapcsoltam a mobilomat, és elfelejtettem visszakapcsolni.

Az első üzenet Pablótól érkezett, kisebbik fiamtól. Elbűvölően zavaros volt és érthetetlen, a háttérben hangosan szólt a zene és nevetés hallatszott, csak nagy nehezen tudtam kibogozni a hadarását.

– Szia, anya, én vagyok, hol jársz?… Egy csomószor hívtalak a mobilon, hogy szóljak… hogy szóljak… hogy ezen a héten sem jövök haza, hanem a tengerparton maradok, és ha… ha… szóval, hogy majd hívlak később, jó?

Pablo, suttogtam, tekintetemmel az arcképét keresve a könyvespolcon. Ott volt vagy tucatszor lefényképezve. Néha egyedül, de szinte mindig a bátyjával. Annyira hasonlítottak egymásra. Az örök mosoly, a szemükbe lógó fekete hajtincs. Borzas sorozatok életük huszonkét, illetve huszonhárom évéről. Indiánok, kalózok, kőkorszaki szakik az iskolai farsangon; egyre több gyertyát fújnak el a tortán; nyári táborok és karácsonyi pillanatok. Kodak papírra nyomott részletek, emlékképek egy összetartó családról, ami ebben a formájában már megszűnt létezni.

Még Pablo fiam körül jártak a gondolataim, miközben újra megnyomtam az üzenetrögzítő gombját, hogy meghallgassam a következő üzenetet.

– Öööö… Szia Blanca, Alberto vagyok. Nem vetted fel a mobilt, nem tudom, otthon vagy-e. Ööö… azért hívlak, mert el kell… ööö… el kell mondanom, hogy… izé… Inkább majd akkor, ha elérlek személyesen. Hívlak később. Szia, viszlát, szia.

Férjem ügyetlen habogása nyugtalanná tett. Pontosabban, a volt férjemé. Elképzelésem sem volt, mit akar elmondani, de a hangja nem kecsegtetett semmi jóval. Első gondolatom az volt, mint mindig, hogy valami történt a gyerekekkel. Az előző üzenetből tudtam, hogy Pablo rendben van, úgyhogy gyorsan kikaptam a mobilomat a táskámból, bekapcsoltam, és felhívtam Davidot.

– Jól vagy? – kérdeztem türelmetlenül, ahogy meghallottam a hangját.

– Igen, persze, én jól vagyok. És te?

Feszültnek tűnt a hangja. Talán csak a távolság keltette ezt a hamis érzetet bennem, talán nem.

– Én… hát… nagyjából jól… Az van, hogy felhívott apád, és…

– Már tudom – szakított félbe. – Engem is most hívott fel. És hogy fogadtad?

– Mit hogy fogadtam?

– Hát a gyereket.

– Milyen gyereket?

– Hát, ami Evától fog születni.

Nem gondolkodtam, nem éreztem, nem láttam. Egy márványmauzóleum vagy egy járdaszegély érzéketlenségével meredtem magam elé egy ideig, hogy milyen hosszan, azt képtelen voltam felmérni. Amikor magamhoz tértem, vissza a valóságba, meghallottam, hogy David kiabál az ölembe ejtett telefonból.

– Még itt vagyok – válaszoltam neki végre. A további kérdezősködésre időt sem adva, lezártam a beszélgetést. – Minden rendben van, majd később hívlak.

Mozdulatlanná dermedve ültem a kanapén, a semmibe meredtem, és próbáltam megemészteni a hírt, hogy a férjemnek gyereke lesz a nőtől, akiért két hónappal ezelőtt otthagyott. Albertónak lesz egy harmadik gyereke; egy harmadik, amit velem soha nem akart, hiába erősködtem olyan sokszor. A gyerek, aki más méhéből fog megszületni, nem az enyémből, egy otthonba, ami nem a miénk.

Éreztem, hogy a szorongás feltartóztathatatlanul tör fel a gyomromból, émelygést és vigasztalanságot hozva magával. Sietős léptekkel, imbolyogva, neki-nekiütődve a falnak és az ajtókereteknek, nagy nehezen kijutottam a fürdőszobába. A vécé elé vetettem magam, és térden állva hánytam.

Végtelen hosszan maradtam így, homlokomat a hideg csempének támasztva, és valami minimális kapaszkodót próbáltam találni a teljes káosz közepette. Végül feltápászkodtam, és megmostam a kezem. Lassan, alaposan, hagytam, hogy a víz és a szappanhab végigcsorogjon az ujjaim között.

Aztán fogat mostam, lelkiismeretesen, időt hagyva, hogy agyam párhuzamos üzemmódban, lassan dolgozzon. Majd visszamentem a nappaliba. Szám, kezem tiszta, gyomrom üres, fejem rendben, szívem kiszáradt. A mobilom után kutattam, ami a szőnyegre esett. Kikerestem a számot, de nem válaszolt senki. Megint a hangpostán hagytam üzenetet.

– Szia, Blanca vagyok megint. Változott a terv. Messzebbre kell mennem, hosszabb időre és azonnal. Tudj meg, kérlek, mindent, amit lehet a kaliforniai ösztöndíjról.

Kilenc nap múlva földet értem San Francisco repülőterén.

Második fejezet

A kalapácsolás hirtelen abbamaradt, és ettől visszazökkentem a valóságba. Az órámra néztem. Dél volt. Csak ekkor döbbentem rá, hány órát töltöttem el a papírok rakosgatásával anélkül, hogy halvány fogalmam lett volna, mihez is kezdjek velük. Feltápászkodtam a padlóról, éreztem, hogy ízületeim begörcsöltek. Leporoltam a kezem, lábujjhegyre álltam, és kinéztem a plafon alatt húzódó, keskeny ablakon. Egy éppen szünetelő építkezés látványa tárult elém, maroknyi munkás robusztus csizmái, akik ebédjükkel a kezükben ácsorogtak a deszkahalmok között. Szúrást éreztem a gyomromban, a gyengeség, bizonytalanság és éhség keverékét.

Előző este érkeztem Kaliforniába, három átszállás és vagy ezer óra repülés után. Miután felvettem a csomagom, néhány pillanatnyi kavarodás után megláttam a nevem egy kis lapon. Vastag, kék filctollal írta fel rá valaki, és egy termetes, semmibe meredő tekintetű és megállapíthatatlan korú nő tartotta a kezében. Harminchét lehetett, negyven, negyven-valamennyi talán. Vaníliaszínű ruha és állmagasságban egyenesre vágott frizura tartozott a jelenséghez. Odaléptem hozzá, de úgy tűnt, akkor sem vett tudomást a jelenlétemről, amikor elé álltam.

– Blanca Perea vagyok, azt hiszem, engem vár.

Tévedtem, nem engem várt. Sem engem, sem senkit. Csak állt mozdulatlan, mintha ott se lenne, elmélázva az áramló tömeg közepén, távol a reptér izgatott nyüzsgésétől.

– Blanca Perea – ismételtem meg. – Blanca Perea egyetemi tanár vagyok Spanyolországból.

Végre reagált, erősen összeszorította a szemét, majd kinyitotta, mintha sietve kellett volna visszatérni az asztrálutazásról. Kezet nyújtott, nyersen megrázta az enyémet, aztán egy szó nélkül elindult, engem meg sem várva, én pedig igyekeztem lépést tartani vele a két bőröndöt, a nagy táskát és a vállamra dobott laptopot egyensúlyozva.

Odakint egy fehér terepjáró várt minket, mely pofátlanul keresztben állt, két parkolóhelyet is elfoglalva. A hátsó szélvédőn egy matrica hirdette: Jesus Loves You. Visszafogott kinézetű vezetőm váratlanul beletaposott a gázba, és elmerültünk a San Francisco-öbölre boruló, párás éjszakában, Santa Cecilia felé.

A nő a volánra tapadva összpontosított a vezetésre. Alig beszéltünk az úton, egyszavas mondatokkal válaszolt a kérdéseimre, szűken adagolva az információt. De így is megtudtam egy-két dolgot. Például azt, hogy Fanny Stern a neve. Hogy az egyetemen dolgozik, hogy első célja, hogy letegyen a lakásnál, amely a nem túl nagy fizetés mellett a sikeresen elnyert ösztöndíjhoz tartozott. Még mindig csak nagyvonalakban ismertem a megbízásommal járó feladatokat, mert a sietség, amivel távoztam, megakadályozott benne, hogy alaposan utánanézzek a többi információnak. Nem nagyon izgatott, lesz még rá idő. Arra mindenesetre számítottam, hogy a munkám nem lesz sem izgalmas, sem gazdagító, de nekem egyelőre az is elég volt, hogy e lehetőségnek hála, őrült gyorsasággal el tudtam menekülni a valóság elől.

A felhalmozódott alváshiány ellenére az óra reggel hétkor viszonylag kipihenten és derűsen ébresztett. Felkeltem, azonnal beugrottam a zuhany alá, nehogy alkalmat adjak, hogy kora reggeli, friss tudatom visszanézzen és elmerüljön az elmúlt napok sötét útvesztőiben. A nappali fénynél megállapítottam, amit már előző este is sejtettem, hogy a vendég kutatóknak fenntartott lakás nem volt egy különleges darab, de megfelelő menedéknek ígérkezett. A kis nappali mélyén egyszerű amerikai konyha állt. Egy hálószoba, egy szűkös fürdő. Csupasz falak, kevés, jellegtelen bútor. Személytelen, de tiszta zug. Lakható. Elfogadható.

Végigsétáltam az utcán reggelizőhely után kutatva, és lépteim ritmusára szívtam be Santa Cecilia elém táruló látványát. A lakásban találtam egy nevemre címzett dossziét, benne a legszükségesebbek, hogy el tudjak igazodni: egy térkép, egy prospektus és egy üres füzet az egyetem logójával. Semmi több, de minek is.

Nyomát sem leltem a kaliforniai tájnak, amihez hozzászoktattak a tévésorozatok és a kollektív képzelet. Se tengerpart, se lengedező pálmafák, se villák tíz fürdőszobával. Máshol kell keresnem a hipergazdag Kaliforniát, a technológia paradicsomát, az alternatív életformák szerelmeseit és a szenzációkat.

Végül farkaséhesen ültem ki egy korán nyitó kávézó teraszára, és miközben felfaltam az áfonyás muffint és megittam a híg, hosszú lére eresztett kávét, alaposan megszemléltem az elém táruló látványt. A fákkal teli, nagy teret felújított házak vették körül, melyek mintha vályogból épültek volna, és a múlt aromáját árasztották valahol félúton az amerikai és a mexikói között, némi spanyol utóízzel. A tér egyik oldalán a First National Bank egyik fiókja állt, egy emléktárgybolt, az elmaradhatatlan Post Office és egy CVS gyógyszertár társaságában.

Következő feladatom a Guevara Hallba való eljutás volt. A Modern Nyelvek Tanszéke ott kapott helyet: a fészek, amelyhez, legyen jó vagy rossz, tartozni fogok a következő, ki tudja, hány hónapban. Majd kiderül, hogy ez hatásos balzsam lesz-e, vagy puszta ragtapasz sebeimre. De nem akartam, hogy megint sötét árnyak vegyenek körül, úgy gondoltam, jobban járok, ha figyelek, nehogy elvesszek ebben az ösvények hálózta parkféleségben, ahol diákok tömegei cikáztak végig gyalog vagy biciklin, a megfelelő tantermet keresve.

A fénymásoló zakatolása elnyomta lépteim zaját, és megakadályozta, hogy Fanny észrevegye érkezésem, amíg mellé nem kerültem. Csak ekkor emelte fel a fejét. Néhány másodpercig kifejezéstelen tekintettel meredt rám, majd gépies pontossággal kinyújtotta a karját, és az egyik iroda nyitott ajtajára mutatott. Már várják, közölte. Aztán szó nélkül otthagyott, olyan fásult léptekkel, ahogy előző este haladt előttem a repülőtér folyosóin.

Gyors pillantást vetettem az ajtón lévő névtáblára. A név – Rebecca Cullen –, amellyel az elutazásom előtt kapott összes e-mail végződött, végre helyet kapott és testet öltött. A mappák és iratok mellett élénk színű képek, családi fotók és egy csokor fehér liliom díszítette irodáját. Köszönésként kedvesen megszorította a kezem – bőre érintése melegséget árasztott, ahogy a szép arcában tündöklő, világos szempár is, ragyogásán a ráncok sem csökkentettek. Ősz tincsek hullottak a homlokába. Úgy sejtettem, hatvan körül járhat, és gyanítottam, hogy egy olyan nélkülözhetetlen titkárnővel állok szemben, aki felettese fizetésének harmadát keresi, de nála háromszor jobban érti a dolgát.

– Kedves Blanca, hát megérkeztél végre…! Nagy meglepetés volt, amikor megtudtuk, hogy ebben a tanévben lesz nálunk egy vendég kutató, nagyon örülünk neki…

Megkönnyebbülésemre gond nélkül megértettük egymást. Angoltudásom alapjait Nagy-Britanniában szereztem, ahol fiatal koromban többször is jártam, és ami sok év tanulás és a brit egyetemekkel való gyakori kapcsolat során erősödött meg. Az amerikai világról azonban csak szórványos tapasztalataim voltak: néhány konferencia, egy családi látogatás New Yorkban, amivel Pablo fiam felvételijét ünnepeltük, és egy rövid kutatói ösztöndíj Marylandben. Elégedettséggel töltött el, hogy el tudok lavírozni a nyugati parton nagyobb nyelvi akadályok nélkül.

– Azt hiszem, említettem valamelyik levelemben, hogy doktor Zárate ezen a héten konferencián van Philadelphiában, ezért egyelőre én leszek, aki eligazít a munkádban.

A tanszékvezető, Luis Zárate távollétében Rebecca Cullen nagyjából elmagyarázta, amit már többé-kevésbé tudtam a munkáról: hogy egy nemrég alapított magánintézmény támogatja, a Filológiai Kéziratok Tudományos Alapítványa (FiKTA), és a feladat az évtizedekkel ezelőtt elhunyt tanszéki munkatárs hagyatékának rendszerezése.

– Andrés Fontanának hívták, és ahogy azt már tudod, spanyol volt. Santa Ceciliában élt 1969-ben bekövetkezett haláláig, és nagyon szerette mindenki, de tudod, hogy szokott ez lenni: mivel nem volt családja, senki sem tartott igényt a dolgaira, és mindenki arra várt, hogy valaki eldöntse végre, mihez kezdjünk vele, így aztán itt áll az egész a pincében felhalmozva évek óta.

– Azóta nem nyúltak semmihez?

– Semmihez, amíg végre a FiKTA, ez az új alapítvány nem biztosított ösztöndíjat a munka elvégzésére. Őszintén szólva – tette hozzá bizalmas hangon –, meglehet, szégyenletesnek találod, hogy hagytak három évtizedet eltelni, de tudod, hogy van ez: mindig mindenki el van havazva, tanárok jönnek, tanárok mennek, és azok közül, akik egykor szerették Andrés Fontanát, alig maradt itt valaki, kivéve egy-két veteránt, mint jómagam.

Igyekeztem nem mutatni, hogyha a saját munkatársait csak ennyire érdekeli ez a feledésbe merült, spanyol emigráns, akkor képzelheti, hogy engem még ennyire sem.

– És most, hogyha gondolod – folytatta a gyakorlati kérdésekre térve –, először megmutatom az irodádat, aztán a raktárt, ahol az anyagot tartjuk. Elnézésedet kell kérnem, mert érkezésed híre elég hirtelen ért minket, és nem volt lehetőségünk jobb helyet találni neked.

Eszembe se jutott, hogy elmagyarázzam neki, minek volt köszönhető a nagy sietség, hogy mielőbb ideutazzak, ahogy azt sem, miért kaptam ezen a szerény ösztöndíj-lehetőségen, ami ráadásul olyan messze esett érdeklődési területemtől. Hogy leplezzem a gondolataim, úgy tettem, mintha zsebkendő után kutatnék a táskámban, hogy kifújjam az orrom, arra várva, hogy Rebecca Cullen témát váltson, másra terelődjön a szó, és ne kezdjen el afelől kérdezősködni, hogy egy igazán szép karriert befutott spanyol egyetemi tanár, aki kiváló életrajzzal, jó fizetéssel, családdal és kapcsolatokkal rendelkezik, miért döntött úgy hirtelen, hogy összepakol, és néhány nap alatt a világ másik sarkába költözik, mint aki valami szörnyűség elől menekül.

Új irodám egy távolabb eső, kihasználatlan helyiség volt, alig néhány négyzetméter, semmi komfort, és egyetlenegy keskeny, plafon alatt húzódó és nem túl tiszta ablaka az egyetem területére nézett. Soványka berendezése egy íróasztalból állt, rajta ósdi számítógép és egy robusztus telefonkészülék két masszív, lejárt telefonkönyv tetején. Másik idők, más kéz nyoma: kiszolgált, senkinek nem kellő ócskaságok raktára. Jól meg fogjuk egymást érteni, gondoltam. Végül is nekünk, kiszuperált limlomoknak, ugyanaz a történetünk.

– Fontos, hogy tudd, hol találod Fanny Sternt, mert ő fog segíteni beszerezni a szükséges eszközöket – jelentette ki Rebecca, és előretessékelt a sarok felé, ahol Fanny munkahelye húzódott meg.

Ahogy benéztem, vegyes érzelmek árasztottak el, valahol a gyengédség és a nevethetnék között. A falakon tenyérnyi hely nem maradt kihasználatlanul: plakátok, naptárak borították, és egész sereg naplementés kép havas hegycsúcsokkal, valamint negédesen biztató feliratokkal: „Képes vagy rá, ne csüggedj!”, „Kisüt majd a nap a vihar után”, „Mindig van a közeledben egy baráti kéz”… A sarokban pedig Fanny ült, és boldogan tömött magába egy tábla fehér csokoládét, olyan mohón, mint egy ötéves gyerek. Azzal a különbséggel, hogy körülbelül nyolcszor annyi idős volt. Mielőtt lenyelhette volna a falatot, hogy köszönni tudjon, Rebecca odalépett hozzá, és a háta mögé állt. Megfogta a két vállát, és kedvesen megrázta.

– Fanny, már ismered doktor Pereát, az új vendég kutatót, és tudod, hol van az irodája, igaz? Ne feledd, hogy segítened kell neki, ha megkér valamire. Rendben?

– Rendben, Cullen asszony – felelte Fanny tele szájjal. És segítőkészségét hangsúlyozandó hevesen bólogatott hozzá.

– Fanny nagyon segítőkész és szorgalmas. Az édesanyja évtizeden át tartozott ehhez a tanszékhez. – Rebecca lassan beszélt, óvatosan válogatva meg szavait. – Darla Stern hosszú éveken át dolgozott itt, és egy ideig azt az állást töltötte be, amit később én kaptam meg. Hogy van az édesanyád, Fanny? – kérdezte hozzá fordulva.

– A mama nagyon jól van, köszönöm, Cullen asszony – felelte Fanny bólogatva, és nagyot nyelt.

– Add át neki üdvözletem! Mi most megyünk is, még meg kell mutatnom a raktárat doktor Pereának – zárta le a beszélgetést.

Ahogy elindultunk, Fanny újra a csokoládéba harapott az angyalian ártatlan képeslapok, és talán a fiók mélyén megbúvó krampuszok társaságában.

– Az anyja, mielőtt néhány éve nyugdíjba ment volna a dékáni hivatalból, elintézte, hogy a tanszék megörökölje Fannyt – magyarázta Rebecca minden irónia nélkül. – Nem adunk neki nehezebb megbízatásokat, mert a képességei, ahogy láthattad, némileg korlátozottak. De jól meghatározott feladatai vannak, és remekül elboldogul velük: szétosztja a postát, fénymásol, rendbe rakja az iratokat és elintéz kisebb ügyeket. Olyan, mint egy nagyra nőtt kislány, de hozzánk tartozik. Nyugodtan számíthatsz rá.

Folyosók és lépcsők labirintusa vezetett a pince egy távol eső részébe. Rebecca haladt elöl otthonosan mozogva, mint aki évtizedek óta koptatja ugyanazokat a kőlapokat. Én pedig mögötte hiába igyekeztem emlékezetembe vésni a fordulókat és sarkokat. Előre tudtam, hogy számtalanszor el fogok itt veszni, amíg el nem sajátítom a kacskaringós útvonalat. Léptei ritmusára mesélt egy-két dolgot az egyetemről. Több mint tizennégyezer diák jár ide, mondta, nagy részük nem a városból. Az egyetem eleinte csak főiskola volt, az évek során vált kicsi, de jó hírű egyetemmé, folytatta, és ez az intézmény biztosítja a legtöbb munkahelyet és a legnagyobb bevételt a városnak.

Aztán egy keskeny folyosóra értünk, melynek két oldalán fémajtók sorakoztak.

– Ez pedig itt, kedves Blanca, a te raktárad – közölte Rebecca, és elfordította a kulcsot a zárban. Némi erőfeszítést igényelt, hogy betolja az ajtót, de miután kinyitotta, felkattintotta a kapcsolókat, és egy pillanatra elvakított a mennyezeti neoncsövek villogó fénye. Hosszú, keskeny tehervagon jellegű helyiség tárult fel előttünk. Pillantásom a vakolatlan betonfalakra esett, és a lomtalanításra váró, feledésbe merült vackok tömkelegével megrakott, ipari polcrendszerre. A hosszúkás, magasan elhelyezkedő ablakon keresztül beszűrődött némi természetes fény és a közeli építkezésen folyó kalapácsolás zaja. Elsőre téglalap alakúnak tűnt a helyiség, de ahogy beljebb léptem, Rebecca megmutatta, hogy alakja és mérete becsapós. Az L alakú raktár egyik vége balra fordult, és egy másik helyiségben folytatódott.

– Et voilà – kapcsolta fel a másik villanyt. – Íme, professzor Fontana hagyatéka!

Hirtelen olyan csüggedés uralkodott el rajtam, hogy majdnem könyörögni kezdtem, ne hagyjon itt, vigyen magával, fogadjon be barátságos, emberi irodájának egyik szegletébe, ahol közelsége csillapítaná elkeseredésem. Rebecca talán meghallotta néma gondolataim, és próbált egy kis optimizmust tölteni belém.

– Rengeteg anyag, igaz? De biztos vagyok benne, hogy egykettőre megbirkózol az egésszel, majd meglátod…

Soha nem gondoltam volna, hogy egy elhunyt professzor poros holmijainak katalogizálása lesz az utolsó szalmaszál, amibe kapaszkodhatok. Mikor menekülni készültem az otthoni pokol elől, azt képzeltem, a gyökeresen más munka és környezet mentőkötél lesz érzelmeim sodrásában. Most azonban, hogy megláttam a vaktában egymásra dobált dobozok és mappák halmait, úgy éreztem, hatalmasat tévedtem. De már nem lehetett visszacsinálni. Túl késő volt, túl sok hidat égettem fel magam mögött. Rebecca elment, én pedig ott maradtam a pincébe zárva egy messzi ország távoli tengerpartjának legelveszettebb kis városában, miközben ezer meg ezer kilométerrel arrébb fiaim egyedül kezdik meg felnőtt életük első szakaszát, és a férfi, aki eddig a férjem volt, most vág bele újra az apaság megható kalandjába egy szőke, nálam tizenöt évvel fiatalabb ügyvédnővel.

A falnak dőltem, és a kezembe temettem az arcom. Minden még rosszabbra fordult, és nekem alig maradt erőm, hogy ezt elviseljem. Semmi nem lett jobb, semmi nem haladt előre. A hatalmas távolság nem hozott számomra egy cseppnyi megkönnyebbülést sem, minden makacsul ellenem fordult. Ugyan megígértem magamnak, hogy erős leszek, bátran elviselek mindent, és nem fogok engedni, szájamban felgyülemlett a sírást megelőző, sós, zavaros íz.

Ezzel együtt sikerült visszafojtani a könnyemet. Sikerült megnyugodni, és legyőzni az érzést, hogy mindjárt összeomlok. A szakadék szélén állva valami akaratomtól független mechanizmus visszarepített a múltba, és abban a percben, amikor az összeomlás szinte elkerülhetetlennek tűnt, emlékezni kezdtem.

Láttam magam: hajam ugyanaz a barna lobonc volt, testem is ugyanaz, alig néhány kilóval könnyebb és két tucat évvel fiatalabb. Álltam a sarat nehéz körülmények között, melyek keménységük ellenére sem tudtak legyőzni. Hozzám értek, megsebeztek, de nem tudtak ledönteni. Semmi nem tudott legyőzni: sem az, hogy negyedik évben félbe kellett szakítani egyetemi tanulmányaimat váratlan terhességem miatt, sem az, hogy szüleim ezt nem fogadták el, mert nem bírták elviselni a csapást, sem a szomorú, sietve megrendezett esküvő. Sem az, hogy férjem egy éretlen álláskereső volt. Sem az otthonul szolgáló, fagyos, alagsori lakás. Sem a beteges, vigasztalanul síró csecsemő, sem a teljes létbizonytalanság. Mindennap makrélás szendvics, olcsó kapadohány és csapvíz. Rosszul fizetett magánórák, a konyhaasztalon elkészült fordítások, amelyeket inkább a képzelőerő jellemzett, mint az alaposság, kevés alvás, de állandó rohanás, a nélkülözés, a nyugtalanság és az elveszettség napjai. Bankszámlával sem rendelkeztem – egyetlen vagyonom az öntudatlan erő volt, ami huszonegy évemből fakadt, a tudatból, hogy van egy újszülött fiam, és hogy oldalamon áll a férfi, akiről azt hittem, életem szerelme lesz örökre.

Most minden más volt. Egyedül maradtam, már nem kellett küszködnöm, hogy gondoskodjak a vézna, sírós kisbabáról, sem az öccséről, aki alig másfél év múlva jött a világra. Már nem kellett törnöm magam, hogy ez az éretlen, elhamarkodott házasság működjön, hogy támogassam a férjem szakmai törekvéseiben, hogy én is be tudjam fejezni a tanulmányaimat a hajnali órákban kölcsönkapott jegyzeteket bújva, melegítővel a lábamnál. Hogy ki tudjam fizetni a gyerekvigyázót, az óvodát, a bébipapit és a használtan vett Renault ötöst, hogy egy központi fűtéses, erkélyes bérlakásba költözhessünk. Hogy bebizonyítsam, a létezésem nem kész kudarc. Mindez a múlté, ebben az új fejezetben már csak én maradtam.

A rám törő emlékek tisztánlátással töltöttek el, felemeltem arcom a kezemből, és mialatt a szemem hozzászokott a taszítóan hideg neonfényhez, feltűrtem az ingem ujját.

– Ez még nem a világ vége – suttogtam.

Elképzelésem sem volt, hol kezdjem Andrés Fontana professzor rémes hagyatékának rendbe rakását, de nekigyürkőztem a munkának, nagy lendülettel és határozottan, mintha az életem függene tőle.

Harmadik fejezet

Az első napok voltak a legnehezebbek: a raktár teljesen beszippantott, próbáltam valamilyen logikus kapcsolatot találni a káoszban, a több tucat füzet és a száz meg száz csomag mindkét oldalán teleírt, elsárgult írólap között. Mindez szétszórva hevert a földön, illetve a fal mentén felhalmozva, az összeomlással fenyegető polcokra dobálva és ingatag irathegyekben, amelyek bármikor ledőlhettek.

Az első hét végére némileg bizakodóbbá váltam. Nagyon lassan ugyan, de oszlani kezdett a szorongásom, ha a rengeteg munkára néztem, és végül minimálisan eligazodtam a rendetlen irathalmok között. Viszont alig volt időm, hogy egy futó pillantást vessek az egyes dokumentumokra: épp csak annyit, hogy körülbelül kitaláljam a tartalmát, és besoroljam kezdetleges osztályozási rendem megfelelő kategóriájába. Irodalmi elemzés, próza, költészet, Spanyolország történelme, Kalifornia történelme. Magánlevelezés, hivatalos levelezés. Mindennek volt helye az elhunyt professzor iratai között.

A tömbökbe osztás összetett feladatnak bizonyult, és sok napomat igénybe vette, pedig már kilenc előtt elkezdtem dolgozni, és nem álltam meg délután ötig, csak egy inkább rövid, mint hosszú szünetet tartottam ebédidőben, de a két fogást egyedül költöttem el az egyetemi büfé egyik sarkában a diákújságot lapozgatva. Az átlagosnál később mentem ebédelni, úgy kettő körül, amikor a takarítók már elkezdték komótosan végigtolni a padlón óriás felmosórongyuk, és csak egy-két diák ült elszórva az asztaloknál. Néhányan olvastak, néhányan csak üldögéltek, volt, aki kedvetlenül huzigált alá valami olvasnivalót, mások sietve falták be kései ebédjük utolsó falatjait.

Múltak a napok, és végre alkalmam nyílt megismerni a tanszékvezetőt, Luis Záratét. Kellett egy olló, hogy elvágjam a zsinórt néhány iratkötegen, és sehol sem találtam a sajátomat, minden bizonnyal eltűnt valamelyik halom alatt. Nem találtam Fannyt sem, hogy kölcsönkérjek tőle egyet, ezért gondoltam, benézek Rebeccához, és ott találtam mindkettőjüket, a kurzuskínálatot nézték át együtt. Rebecca ült, megfontoltan magyarázott. Zárate mellette állt, két kezével az asztalra támaszkodva, előregörnyedve, és látszólag figyelmesen hallgatta. Egy pillantással rögzítettem a képet: nyurga férfi, sötétszürke nadrág, fekete ing, grafitszürke nyakkendő. Keret nélküli szemüveg, barna haj, jó frizura, kora meghatározhatatlan, valahol az enyémhez közel, úgy sejtettem.

Váltottunk néhány kötelezően udvarias mondatot, hívott, hogy tartsak vele az irodájába, én pedig magamban bosszankodtam siralmas kinézetem miatt. Kényelmes, kosznak, pókhálónak ellenálló ruha alkotta napi öltözetemet, és új főnökömnek így kellett megismernie: poros, kifakult ruhában, lófarokba fogott hajjal, ami alig kölcsönzött rendezett külsőt, és koszos kézzel, amit a nadrágom fenekébe töröltem, mielőtt odanyújtottam neki.

– Nagyon örülök, hogy tanszékünkön fogadhatom, doktor Perea – mutatott egy karosszékre az íróasztalával szemben. – Vagy Blanca, ha megengedi – tette hozzá, és leült.

Kedvessége hitelesnek hangzott, és kiválóan beszélt spanyolul: szépen, jó hanglejtéssel, és némi akcentussal, amit eleinte nem tudtam pontosan hova tenni.

– Blanca, természetesen – bólintottam. – Én is nagyon örülök, és köszönöm, hogy felvettek.

– Nincs mit, egyáltalán nincs. Mindig nagy öröm vendég tanárokat fogadni, ugyan nem jellemző, hogy sokan jönnének Spanyolországból. Ezért a látogatása, vagy, ha gondolod, a látogatásod, kétszeres örömmel tölt el.

Kihasználtam a lényegtelen, bevezető csevegést, hogy gyorsan körülnézzek az irodájában. Állítható íróasztali lámpa könnyű acélból, modern grafikák, irigylésre méltóan rendezett könyvek és iratok. Nem volt teljesen minimalista, de közel állt hozzá.

– Számunkra – folytatta – nagyon kedvező ez a megállapodás a FiKTA-val, amely támogatja a munkádat. Örömmel fogadunk minden kezdeményezést, aminek célja, hogy más intézmények kutatóit ide vonzza. Ugyan nem számítottunk rá, hogy valaki olyan életrajzzal jelentkezik, mint a tiéd…

Szavai óvatosságra intettek. Szerettem volna a lehető legkevesebbet beszélni arról, miért kérvényeztem ezt az érdeklődési körömtől oly távol eső állást; eszem ágában sem volt őszintének lenni, de ahhoz sem volt kedvem, hogy valami látványos hazugsággal szolgáljak. Ezért úgy döntöttem, másfelé terelem a beszélgetést. Vagy legalábbis megpróbálom.

– FiKTA és a tanszék nagyon hatékonyan végezte az ügyintézést, igen megkönnyítette a dolgom, és most már itt is vagyok, nyakig a munkában. Santa Ceciliát ráadásul nagyon kellemes helynek találom. Itt fejezem be ezt a fontos évet! Lehet, hogy eljön a világvége is, miközben itt vagyok – szellemeskedtem.

Megkönnyebbülésemre Zárate értette az ügyetlen viccet.

– Micsoda félelmet kelt az emberekben az évezred vége! Spanyolországban pedig most, hogy közeleg az euró bevezetése, az évezred végi őrület még nagyobb lehet. Tényleg, hogy áll az ügy? Mikor vonják ki a forgalomból a régi pesetát?

A tanszékvezetőt sokkal kevésbé érdekelte, mi vett rá, hogy jelentkezzem erre a munkára, mint a felületes csevegés a hazámban történt változásokról az új évezred küszöbén. Elbeszélgettünk Spanyolországról általánosságban, különös tekintettel a spanyol egyetemek helyzetére, egyszóval mindenről, de ugyanakkor semmiről sem. Én pedig kihasználva ezt a biztonságos pozíciót, alaposan szemügyrevettem.

Úgy saccoltam, hogy három-négy évvel fiatalabb nálam. A negyvenet már betöltötte, ez kétségtelen, de sokkal többet nem. Már nyomot hagytak rajta az évek. Azonban az első ősz hajszálak a halántékán és a szarkalábak a szeme körül nem vontak le vonzerejéből. Anyja chilei pszichológus, mesélte, apja santanderi születésű, aki régóta Amerikában él, de akivel, úgy tűnt, nem sok kapcsolata lehet. A tanszékvezető kellemes társaság volt, jó beszélgetőpartner.

Kétség sem fért hozzá, Luis Zárate szeret beszélni, én pedig puszta érdekből kihasználtam a kedvező alkalmat, és hagytam. Minél kevesebbet kell saját ügyeimről elárulni, annál jobb. Viszont megismertem egyetemi pályáját, megtudtam, hogy csak néhány éve van Santa Ceciliában, és gyanítottam, az a célja, hogy minél előbb elkerüljön innen egy jobb állásba a keleti part valamelyik nagy tekintélyű egyetemére. És nagy megelégedésemre fél óra társalgás meggyőzött róla, hogy a posztmodern kulturális tanulmányok eme szakértőjét teljesen hidegen hagyják az egykori professzor több évtizede eltemetett, megsárgult fecnijei. Alapvetően fontos volt számomra, hogy úgy végezzem a munkám, ahogy én akarom, és ne kelljen beszámolnom róla senkinek.

Már a folyosón álltam, épp indultam volna vissza a pincébe, már el is köszöntem, mikor utánam szólt az irodájából, mintha nem akarna teljesen elengedni.

– Azt hiszem, jó ötlet lenne szervezni egy kis összejövetelt, hogy bemutassalak a tanszék többi munkatársának – kezdte, majd választ sem várva folytatta. – Legyen, mondjuk, csütörtök délben – tette hozzá. – Itt a tárgyalóban.

Miért is ne? Jól fog jönni, ha kiszabadulok egy kicsit a barlangomból, és élek némi társasági életet, gondoltam. Ráadásul végre nevet kapnak az arcok, akik kezdtek ismerősnek tűnni, akikkel gyakran találkoztam a lépcsőházban vagy a liftben, miközben sorban álltam kávéért a Starbucksban, a kisváros egyik boltjában vásároltam, vagy az egyetemi park valamelyik ösvényét róttam.

Végre eljött a kitűzött ebéd napja. A tárgyaló, amit én még nem ismertem, tágas helyiség volt, kétoldalt hatalmas ablakokkal. A harmadik falat könyvespolc foglalta el teljes egészében tele régi, bőrkötésű kötetekkel. A negyediken pedig egy gazdag fényképgyűjtemény kapott helyet. Az egyetemi partiszerviz svédasztalt készített: hideg sültek, sajt, gyümölcs, saláta. Szinte senki sem ült le, mindannyian állva szedtünk magunknak, kis csoportokba verődve beszélgettünk, melyek a társalgás ritmusát követve alakultak és váltak szét.

Itt is csevegtem egy kicsit, ott is, az igazgató végigvezetett a különböző nyelveken beszélgető csoportok között, amelyek közül a legnagyobb a spanyol volt. Amerikai spanyolok és hispán amerikaiak, valamint néhány különc a senki földjéről. Volt ott mindenféle ember: a mexikói bevándorló-irodalom szakértői, Vargas Llosa, Galdós, Elena Poniatowska kutatói, összehasonlító nyelvészek és Bryce Echenique-kutatók, az arab költészet boncolgatói, valamint a mesztic és más kérdések szenvedélyes rajongói. Legtöbbjüket már ismertem látásból, de volt, akit még nem. Rebecca is ott volt a kis fogadáson, részt vett a társalgásban, de közben árgus szemmel figyelte a kiszolgálást. Fanny pedig egyedül ült az egyik sarokban sült hússal és diétás Pepsivel tömte magát, elmerülve saját kis világában, miközben ütemesen rágott, mint egy ipari aprítógép.

Az összejövetel tizenkettőkor kezdődött, és kereken hatvan percig tartott. Pontban egykor mindenki elszállingózott, mialatt néhány kék-sárga egyenruhába – az egyetem színeibe – öltözött diák elkezdte összeszedni a maradékokat. És mikor már szinte mindenki elment, végre meg tudtam nézni a negyedik falat, amit fényképek borítottak. És ahogy azt előre sejtettem, a tanszék történetét mesélte el, amely átmenetileg engem is befogadott, jelentsen ez jót vagy rosszat.

Volt ott sokféle pillanatfelvétel: régebbiek, újabbak, egyéni és csoportképek, színesek és fekete-fehérek. Nagy részük egyetemi eseményeket örökített meg – diplomaátadások, ünnepségek, konferenciák –, rajtuk az alakok ünneplőben, gyakran talárban és bojtos sapkában. Ismerős arcok után kutattam, amikor egyszerre Rebecca lépett mellém.

– Új otthonod történelme, Blanca – mondta némi nosztalgiával a hangjában.

Néhány másodpercre elhallgatott, aztán végighúzta a mutatóujját négy fényképen.

– Tessék, ez itt Andrés Fontana.

Robusztus, acélos termet, sötét, intelligens tekintet a bozontos szemöldök alatt. Sűrű, göndör haj, hátrafésülve. Dús szakáll, széles száj, szigorúan figyelő arckifejezés. Egy hús-vér ember a merev képeken. Megdermedt lüktetés a mozdulatlanság csendjében.

Egyszerre belém nyilallt. Hirtelen tudatára ébredtem tévedésemnek. Mielőtt megláttam volna Fontanát a régi fényképek fátyolos üvege mögött, valahogy úgy gondoltam, hogy munkám célja egy irathalom gépies rendbetétele, és nem álltam meg kutatni a lélek után, mely azokat megfogalmazta. Azonban alighogy a fényképekre pillantottam, rájöttem, hogy az elszántság, amivel új munkámba vetettem magam, csak arra volt jó, hogy közönnyel határos érdektelenséggel álljak a hagyatékhoz, mintha puszta kereskedelmi termékről lenne szó, amit csíramentes tasakba kell helyezni, ahogy teszik azt a fehér köpenyes munkások a csomagolóüzemben. Saját gondjaim annyira lefoglaltak, és problémáim elől menekülve olyan erővel kényszerítettem magam a munkára, hogy nem vettem a fáradságot, hogy észrevegyem a hagyaték minden egyes lapján megbúvó, a sorok közt, a mondatok fedezékében rejtőző emberi vonásokat, amelyek pókhálóként feszültek a tollvonásokon.

Összeszorult gyomorral léptem el a faltól. Térre volt szükségem, távolságra, levegőre. Érkezésem óta először úgy határoztam, pihenőt engedélyezek magamnak.

Vissza sem mentem a raktárba, hogy lekapcsoljam a villanyt, hanem sétálni indultam Santa Ceciliába, olyan helyeken vágva át, ahol azelőtt nem jártam. Utcákon, ahol csak néha-néha tűnt fel egy-egy kocsi vagy magányos diák biciklin, zöldövezeteken és távoli, szinte kihalt területeken át, ahova soha még be nem tettem a lábam. Végül bolyongásom egy ismeretlen helyre vezetett el: szélesen elterülő fák borította területre, ahol fenyves húzódott a domboldalon, és tűnt el a végtelenbe vesző láthatáron. Ezen a szinte már alkonyi órán lenyűgöző volt a helyből áradó nyugalom. Hiányzott belőle a szélsőségesen gyönyörű vidékek drámai esztétikuma, nem volt képeslapra illő vagy rabul ejtő táj, hanem egy különleges hely, melynek derűje békét és bátorítást árasztott. Vigasztalt és megnyugtatott.

A területet szegélyező felirat azonban tudatta velem, hogy ez a kis földi paradicsom hamarosan megszűnik. Egy hatalmas óriásplakát teli virtuális pillanatfelvételekkel és boldognak tűnő arcokkal fél méternél magasabb betűkkel hirdette a hely küszöbön álló sorsát. Premier Retail Center. Exciting Shopping, Dining and Entertainment. Speciality Stores. Restaurants and Attractions. Family Fun.

A plakát tövében és a környéken – mint Dávidok serege Góliát körül – számos házi készítésű, kartonra, vászonra és lécre ragasztott transzparens és hirdetmény kiáltotta tucatszor, hogy NEM. Nem kell az exciting shopping, nem kell a sok speciality stores, nem kell az ilyen family fun. Eszembe jutott, hogy az egyetemi újságban többször is láttam említeni ezt a tiltakozást. Cikkek, levelek, interjúk, gyűlések hirdetése és szakértői vélemények sorát a bevásárlóközpont terve ellen. Ismerős történet.

Otthagytam a boldogságot és végtelen szórakozás édenét ígérő óriásplakátot, mert lassan rám sötétedett, és láttam, hogy az utolsó kirándulók is elindulnak vissza a civilizációba. Néhány kalóriát égető, kiizzadt diák, egy anya gyerekkel és háromkerekű biciklikkel, egy idős szerelmespár. Emberek, akik élvezték a zöldet, emberek, akik nemsokára talán nem élvezhetik többé. És miközben arra gondoltam, hogy ez a fékezhetetlen pusztítás mennyire ismerős számomra, úgy döntöttem, itt az ideje hazaindulni.

Hazafelé menet megálltam, hogy vegyek valamit vacsorára. Otthoni szükségleteimet a Meli’s Marketben szoktam intézni, az egyik mellékutcában a főtér mellett. Ugyan a bolt látszólag igénytelennek tűnt – gyalulatlan fapadló, vakolatlan téglafal, vadnyugati filmekben látott vegyesbolt hangulata –, a számos csemege és az elegáns egyszerűséggel felcímkézett biotermékek arról tanúskodtak, hogy az üzlet a kifinomult ízlésű és tehetős vásárlókat célozza meg, nem a diákokat, és nem is az átlag családot, amelyik éppen csak kihúzza hó végéig.

Azzal, hogy Santa Ceciliába költöztem, magam mögött hagytam szinte minden régi szokásom, köztük a kétheti nagybevásárlást is a rendkívül praktikus szupermarketben, ahol a hangszóró leárazott mirelittel és „kettőt fizet hármat kap”-akcióval kecsegtetett. Mint életemben annyi más is, már csak a múlthoz tartozott a karton félzsíros tejjel és a több tucat tekercs vécépapírral megrakott bevásárlókocsi. Napi látogatásom a Meli’s Marketben tisztességgel helyettesítette.

Már közelget a záróra: az utolsó vevők sietősen mentek körbe, az alkalmazottak pedig hosszú, fekete kötényeikben szemmel láthatóan alig várták, hogy vége legyen a munkanapnak. A sajtpultnál gondolkodás nélkül levettem egy nagy szelet parmezánt, aztán a kosaramba raktam egy üveg aszalt paradicsomot olajban és egy zacskó rukkolát, majd a pékáruk felé vettem az irányt, miközben sejtettem, már nem sok minden maradt. És ekkor váratlanul valaki megérintette a bal vállam. Épp csak két ujj ért hozzám pehelykönnyen. Miközben azon dilemmáztam, hogy az olívadarabkákkal megszórt cipócskát válasszam-e, vagy a szezámmagos bagettet, Rebecca Cullen hívta fel magára a figyelmem. Nem vettem észre, hogy ő is a boltban van. Hogy vagy, már messziről megláttalak, jól, és te, nézelődöm, válogatok, én is, nem is tudom, mit vegyek, én sem, mindjárt bezárnak…

És ekkor, ki tudja, honnan, felbukkant valaki a háta mögött. Egy magas, termetes alak, fehér ing, világos szakáll, barna bőr, az átlagosnál hosszabb, őszülő szőke haj. Egy üveg bor volt a kezében, az olvasószemüveg az orra hegyén pedig azt a benyomást keltette, hogy néhány másodperce még a címkét bújta. A barátom, Daniel Carter, a tanszék egyik régi oktatója, mutatta be Rebecca. Csak ennyit mondott. Semmi többet.

A férfi odanyújtotta hatalmas kezét, és észrevettem, hogy a csuklóján vastag, fekete, digitális órát hord, olyat, amit gyakran hordanak sportolók, de az egyetemi kaszt soha. Én is kezet nyújtottam, és angolul akartam köszönni, de nem lett belőle semmi. A sablonos szavak szinte gépiesen törtek fel belőlem, annyiszor ismételtem el őket érkezésem óta. Hogy vagy, nagyon örülök, hogy megismerhetlek, készültem mondani. A férfi azonban megelőzött. Ez az atlétikus termetű, konszolidált kinézete és érett kora ellenére szinte fiatalos amerikai, aki annyira elütött tanszéki kollégáimtól, kezem a kezében tartva rám szegezte világos szemét, majd váratlan, zavarba ejtő módon anyanyelvemen szólalt meg, olyan tökéletes spanyolsággal, hogy teljesen elképedtem.

– Rebecca mesélte, hogy itt tartózkodsz Santa Ceciliában, kedves Blanca, és hogy küldetésed egykori professzorunk hagyatékának megmentése. Igazán szerettelek volna megismerni, mert ez a távoli vidék nem bővelkedik a pompás spanyol nemzet szépséges hölgyeiben.

Nevetnem kellett, annyira viccesnek találtam a divatjamúlt lovagi jelenet kifigurázását és a rögtönzése mögött megbújó melegséget. Hetek óta tartó komor visszavonultságom után nagyon feldobott, hogy végre tökéletes, a sajátomhoz hasonló kiejtést hallok valakitől ilyen távol kis világomtól.

– Sok szép esztendőt töltöttem hazádban – folytatta, de a kezemet nem engedte el. – Nagyszerű a spanyol szenvedély, nagyszerűek a spanyol barátok, köztük Andrés Fontana! Fél életem töltöttem a két ország között ingázva. Remek pillanatokat köszönhetek az országnak… Micsoda hely! Sokat járok vissza, rengeteget. Természetesen.

Nem ez bizonyult a megfelelő alkalomnak a folytatásra, mert már eresztették le a redőnyöket, kezdték leoltani a villanyokat, Rebecca és a férfi vacsorára voltak hivatalosak, engem meg az üres lakás várt otthon. A pénztár felé tartva, majd kifelé, csak annyira maradt idő, hogy megtudjam, Carter a Santa Barbara Egyetem tanára Kaliforniában, és mivel jelenleg egyéves kutatói szabadságát élvezi, és jó barátság fűzi Rebeccához, ideiglenesen visszaköltözött Santa Ceciliába.

– Még nem tudom, meddig maradok – mondta, kitárva az ajtót, és előreengedett. – Most fejezem be a könyvem, és jól jön, hogy nem vonják el a figyelmem a napi gondok. Századvégi spanyol próza, biztosan ismered az egész bagázst, majd meglátom, hogyan halad.

Az utcán búcsút vettünk azzal a bizonytalan ígérettel, hogy majd valamikor találkozunk, és elindultunk ellenkező irányban, amikor az első csillagok ragyogni kezdtek az sötét égbolton.

Hiába töltöttem a délutánt a megszokottól eltérő helyeken, és nyugtalanságomat hiába csillapította egy időre, hogy véletlenül összefutottam Rebecca Cullennel és félig spanyol lelkű barátjával, hiába sikerült igazi nevetést fakasztania régóta kiszáradt lelkemben, hazaérve újra eltöltött az a kényelmetlen, nehezen meghatározható érzés, amit koloncként hurcoltam magammal a tanszéki összejövetel óta.

Aznap éjjel rosszul aludtam, nyugtalanul, tudatalattimat valószínűleg egy gondolat kötötte le, amely nem pontosan körvonalazódott bennem. A valódi Andrés Fontana fényképei, arca, alakja és vitathatatlan jelenléte megzavarta valahogy a bennem kialakult sematikus képet, és nyugtalansággal töltött el, aminek a hátterét nem sikerült megértenem. Hajnalban régi fotókkal álmodtam valami nyomasztó képtelenséget: száz meg száz felvételen próbáltam azonosítani egy arcot, de a képek fellázadtak ellenem, és vizes foltokban oldódtak fel elmosva az arcok körvonalait, amíg teljesen el nem tűntek.

Szomjasan ébredtem, melegem volt, és fájt a fejem. Bágyadtan kelt a nap az ablak mögött, kitártam friss levegőre vágyva. Csak egy-két kocsit lehetett hallani, és néhány futó sziluettje törte meg ütemes mozgásával az utca nyugalmát. Gépiesen elővettem egy poharat, kinyitottam a csapot, hogy megtöltsem. Ahogy a víz lecsurgott a torkomon, eszembe jutottak az előző nap emlékei. És ekkor hirtelen megértettem.

Végre világossá vált, hogy nem a helyes szemszögből közelítettem a feladathoz, és rájöttem, hol a hiba. A magamra kényszerített önfegyelem és a pincében töltött küzdelmes órák mellett a tonnányi régi irat között hiányzott valami. Valami, ami megelőzhette volna, hogy tevékenységem ne váljon egy emberi lény magánéletének tiszteletlen lerohanásához. Munkám célja és a tárgyalóban kifüggesztett, régi felvételek között több összefüggés volt, mint egy szinte észrevehetetlen fonál. A hagyaték és a négy fénykép szorosan kapcsolódott össze, megrajzolva egy ember körvonalait, akinek eddig csak a nevét ismertem. És ezt nem lehetett, nem lett volna szabad figyelmen kívül hagyni.

Megértettem, hogy a Fontana-hagyaték feldolgozását másképp kell megközelítenem. A továbbiakban nem szorítkozhatom arra, hogy pusztán osztályozom a dokumentumokat, mert ráébredtem, hogy nem lélektelen irományok tárházáról van szó, melyeket lehet olyan hidegen kezelni, mint a statisztikai adatokat vagy a cipőraktári rendeléseket. Nem nyithattam utat Fontana életében humánusan, arra törekedve, hogy érezzem a szavak mögött rejtőzködő egyént.

Feladatom egy ember emlékének – egy rég elfelejtett ember rég eltemetett emlékének – életre keltése volt.

Negyedik fejezet

Apja bányász volt, gyakorlatilag írástudatlan. Anyja tehetős háznál szolgált, össze tudott rakni néhány betűt, és mivel annyiszor kényszerült rá, hogy elszámoljon a csekélyke családi bevételekkel, megtanult összeadni és kivonni hosszabb számsorokat közepes sebességgel. Simona volt a neve, és Andrést harminchét évesen hozta világra több mint tizenöt év terméketlenség után, ami két lánya érkezését követte, és egy holtan született kisbabáét, akit névtelenül temettek el, és akire aztán soha többet nem gondolt. A La Mancha déli részén fekvő faluban lévő otthonukat, melyet a helyiek csak viskónak hívtak, két víz és villany nélküli döngölt padlójú helyiség alkotta. Az utolsó csecsemő váratlan és alkalmatlan érkezése nem váltott ki különösebb örömöt: még egy éhes száj, még kevesebb hely.

Simona a szülést megelőző délutánig dolgozott, a nagysága csillogó padlóját nem érdekelte előrehaladott állapota. Másnap pedig anya és fia már vissza is tért doña Manolita házába. Simona nehéz vizesvödörből locsolta az udvart, és szenet cipelt a kazánba. A gyerek pedig egy kosárban fekve, rongyokba csavarva feküdt a konyha sarkában.

Doña Manolita, a nagyságos asszony akkoriban már túl volt az ötvenen, egykor gazdag, félig sánta és csúnya vénkisasszony volt, de évtizedekkel ezelőtt beleszeretett az egyik munkásba, aki az apjától örökölt olajütőben dolgozott. Ramón, a széles vállú, ragyogó mosolyú, barna legény, aki néhány hónapot szolgált neki az olívabogyó-feldolgozás idénye alatt, huszonegy évesen don Ramón Otero lett a tulajdonosnő szeszélyes vágyának köszönhetően. Senki nem számított rá, hogy ilyen sors vár majd a jóképű, élelmes fiúra, aki testvéreivel minden ősszel lemenekült a hegyi faluból a kegyetlen hideg elől, és más vidéken keresett idénymunkát. Doña Manolitának a fiatal legények tetszettek, leginkább az olyan, akinek karjában volt erő, szemében kihívás, és bőre olyan színű volt, mint a nyers fahéj. A téli esték fagyosak voltak, és a kisasszonynak nem állt szándékában dúsgazdagon elhunyni, így hát, a hatalmasok arcátlanságával és merészségével leplezetlenül felajánlkozott Ramónnak. Először csak néhány pillantást küldött felé, aztán véletlenül össze-összefutottak, majd következtek az érintések és a látszólag ártalmatlan szavak mögé bújtatott pajzánságok. Kevesebb mint húsz nap múlva egy érzéki randevún már a mahagónifa ágy három puhára tömött paplanján hancúroztak, ami végtelen nagy örömmel töltötte el mindkettőjüket, igaz, igen eltérő okokból. Manolitát azért, mert végre csillapította vágyát a legény izmos testével, amiért hetek óta majd megőrült. A fiút pedig azért, mert nyomorúságos életében soha nem érzett olyan egyszerű mozdulatoknak köszönhető, végtelen gyönyört, mint mikor a vászonlepedő végigsimított meztelen testén, megérezte a szőnyeg puhaságát a talpán, vagy fáradtan elmerült a meleg fürdőben.

Már hónapok óta találkozgattak mindkét fél legnagyobb megelégedésére. Ramón meg volt róla győződve, hogy ez az illetlen kapcsolat egy csapásra véget fog érni, amint az idénymunka lejár, és vissza kell térnie szülőfalujába. Egy viharos éjjelen azonban ez a megérzés semmivé foszlott. Ramón Doña Manolita porcelánkádjában üldögélt, a nő kancsóval locsolta hátára a szinte égetően meleg vizet, és mintegy mellékesen házasságot ajánlott. Ramón értelmes legény volt, és jól tudta, hogy az éhség nagy úr, gyorsan felmérte, mit hozhat az üzlet, és arra jutott, be fog jönni a számítása – egy vagyonos asszony eltartott férjének lenni, legyen az bármennyire hervatag vagy nyomorék, még mindig jobban megéri, mint a vándorélet a fűrésztelep fenyőrönkei és az idegen birtokok olajprése és szüreti munkálatai között. Szemrebbenés nélkül fogadta el az ajánlatot.

A szokatlan hír éppannyi örömöt, mint irigységet szült testvérei és az olajütő többi munkása között, és könyörtelen pletykák egész áradatát indította el a faluban. A párt azonban ez egy cseppet sem érdekelte. Doña Manolita nem tartozott elszámolással senkinek kétes ügyeit illetően, mivel kedvtelései és pénze felett egyedül ő rendelkezett, így hát a Nagyboldogasszony-plébánia rövid szertartása férjnek és feleségnek nyilvánította őket anélkül, hogy bármi ellenvetés vagy szemrehányás hangzott volna el a huszonhárom év korkülönbség miatt.

Azonkívül, hogy doña Manolita többé nem aludt egyedül, és Ramón sem végzett többet deréktörő munkát napkeltétől napnyugtáig, még két dolog történt házasságuk alatt, ahogy azt a rossznyelvek megjósolták. Az első, hogy nem lett utóduk. A második, hogy az ifjú férj – immár don Ramón – hűtlenkedni kezdett már a jegyváltás napján, enyelgett minden lánnyal, aki csak keresztezte az útját. Ezt látva, az asszony két dologban kötötte meg magát szilárdan: befogadta házába a nála dolgozó asszonyok kisgyerekeit, de zárva tartotta az ajtaját minden cselédnek jelentkező, fiatal lány előtt. Az idegen gyerekek soha nem kárpótolták, hogy nem lehetett sajátja, ahogy az eladósorban lévő lányok hiánya sem térítette el tüzes férjét a tucatnyi kalandtól, immár a közös otthon falain kívül, de a döntései mögött meghúzódó indokokat csak doña Manolita ismerte.

Simona fia az Andrés nevet kapta a keresztségben, így hívták ugyanis a nagyságos asszony elhunyt édesapját, aki ráhagyta a vagyonát, turcsi orrát és még néhány kevéssé vonzó külső jegyet. Doña Manolita lett a keresztanya, aki egy arany Szűz Mária-medált ajándékozott a kisfiúnak, amelyet a gyerek apja még aznap délután eladott, hogy az árát pálinkára költse. Meglehet, doña Manolita látott valami különlegeset ebben a barna fiúcskában, aki egy évvel később már egyedül totyogott végig a házon, de az is lehet, hogy csak megöregedett az asszonyság. Elég az hozzá, hogy olyan figyelemmel követte fejlődését, ami ugyan korántsem nevezhető anyainak, de közel járt egy unott, zsémbes, de a szíve mélyén jóságos nagynéni szeretetéhez. A nagyságos asszony a bányászcsalád nyomorát illetően végtelen érzéketlenségről tett tanúbizonyságot, mivel szokásává vált, hogy drága apróságokkal lepje meg a kisfiút, amit sem ő, sem anyja nem tudott megfelelően értékelni: bársonyruhácskát vett neki, hogy abban menjen vele a déli misére, kis játék zongorát, lakkozott, színes kőnyomatos albumokat és tengerészsapkát, ami nagy nevetést váltott ki kis barátaiból, mikor meglátták rajta vasárnap.

Nem volt nagy segítség Simonának, hogy a fia olyakor ilyen pompás öltözetben jelent meg, ha egyszer volt neki rendes saruja és foltozott gúnyája, ahogy oda nem illőnek és haszontalannak tartotta azt is, hogy doña Manolita mindenáron meg akarja tanítani a gyereknek az ezüst evőeszközök használatát az asztalnál, miközben nyomorúságos otthonukban mindenki egy tál kásán osztozott, amit egyenesen a fazékból kanalaztak ki. Ez a különös keresztanya soha nem a gyerek valódi szükségleteit igyekezett kielégíteni, és látszólag annak sem volt tudatában, hogy egy fővárosban rendelt, hóbortos meglepetés többe kerül, mint a fiú szüleinek heti bére. Simona azonban soha egy szót sem szólt, és nem táplált ellenszenvet a nagyságos asszony szeszélyes viselkedése iránt, sőt nem is űzött gúnyt nevetséges cselekedeteiből. Csak hagyta, hogy tegye, amit akar. A nap végén pedig – szinte mindig sötétedés után – kézen fogta a fiát, és az esti ködben együtt gyalogoltak haza némán, átfagyva a nélkülözésekkel teli mindennapok silány viskójába, és ugyan nem szóltak egy szót se, mégis ugyanazt érezték.

Viszont, ahogy Andrés betöltötte hatodik évét, a helyzet megváltozott. Megtanult olvasni a szegény gyerekeknek fenntartott Ave María Iskolában, és végre anyja is elkezdte értékelni a gyámkodás pozitív oldalát: a lehetőséget az olvasásra. Simona nem volt okos asszony, de évtizedek óta figyelte közvetlen közelből, hogyan élnek a gazdagok, és volt annyi esze, hogy meglássa: a pénz és a birtok mellett az iskolázottságnak és műveltségnek is van valami szerepe benne. Ezért, amikor doña Manolita elkezdett gyerekkönyveket vásárolni, amihez a fia másképp nem tudott volna hozzáférni, úgy érezte, a nagyságos asszony végre valami értékes dologhoz juttatja hozzá.

Tizennégy évesen Andrés abbahagyta az iskolát, és kifutófiúként kezdett dolgozni egy helyi kiskereskedésben. Apja kijelentette, itt az idő, hogy leereszkedjen a bányába – nem tudott más mesterséget elképzelni a fiának, minthogy az övét folytassa. Simona azonban megpróbálta minél tovább halasztani a szomorú sorsot, amelyről maga is úgy érezte, elkerülhetetlen. Tizenötödik születésnapjára doña Manolita Az ifjúság kincsestára című, fiataloknak szóló lexikont ajándékozta Andrésnak, ablakot nyitva ezzel a világegyetemre. Tizenhatodik születésnapjára nem kapott semmilyen ajándékot, mert keresztanyja már a sír szélén állt. Szenteste előtti napon halt meg 1929-ben, és természetesen férje volt a végrendelet kedvezményezettje.

Viszont mindannyiuk meglepetésére hátrahagyott egy kézzel írt levelet Simonának és a fiának címezve, és egy másikat egy bizonyos don Eladio de la Matának. Az első levélben minden hiábavaló érzelemnyilvánítást kerülve kijelentette, hogy keresztfia nevére járadékot hagyott, kizárólag iskoláztatás céljából. A fiú oktatását illető feltételek napnál is világosabban voltak felsorolva. Amennyiben a fiú ezt elfogadja, Madridba kell költöznie, ahol szállást kap, mégpedig egyik városi ingatlanának házmesterlakásában, a Princesa utcában. Ezután felkészül, és leteszi az érettségi vizsgát, és ha megszerezte, akkor beiratkozik az egyetemre, ahol olyan pályát választ, amilyet akar. Minden költségét don Ramón Otero áll az örökségből. Ellenkező esetben, amennyiben nem nyer felvételt az egyetemre, arra nincs mód, hogy készpénzben vagy más formában vegye fel az összeget. A megtámadhatatlan ajánlat nem engedett más olvasatot, nem volt rajta kiskapu, másképp nem lehetett hasznot húzni belőle. Csak arra szolgált, hogy megmentse a fiút a rá váró nyomorúságos jövőtől, hogy szenet lapátoljon a bánya mélyén. Az ajánlat célja az volt, hogy a gyerekből – doña Manolita szavaival élve – rendes ember váljék.

Ez a felvilágosult önkényesség Andrést és anyját örömmel töltötte el, apját pedig iszonyatos méregbe hozta. A bányász, mivel képtelen átlátni, mi értelme e számára felfoghatatlan lehetőségnek, átkozta a balszerencsét, és hangosan ordítva szidta az elhunyt felmenőit, nem sejtve, hogy ezzel a viselkedéssel csak hozzájárul, hogy a megboldogult akarata teljesüljön. És miközben mindenféle nevekkel illette a nagyságos asszonyt és annak kedves édesanyját, olyan alaposan berúgott, hogy fényes nappal elvágódott az utcán, és nem is tért magához, amíg két robbantómunkás az északi aknából haza nem rángatta.

Simona ellenben pontosan értette, miről szól ez, és ezért olyan hevesen szállt szembe férjével, mint amilyen hevesen mások házát sikálta kislány kora óta. De a bányász Fontana makacs volt, mint egy öszvér, és ahányszor a felesége megpróbálta megértetni vele az ügy előnyeit, ütéseken kívül más értelmes választ nem kapott. Ezért Simona úgy döntött, pontot tesz az ügy végére egyszer s mindenkorra, és anélkül hogy bárkinek is szólt volna, szilvesztereste összerakott egy nyomorúságos kis batyut – egy váltás ruha, egy tiszta ing és egy fél cipó sajt –, majd leült várakozni. Újév hajnalán, három órakor hazatért a bányász Fontana teljesen elázva. Miután sikerült lefektetnie, Simona visszaült a háncsszékre, a parazsas edény fölé hajolt melegedni, és gondolataiba merülve az izzó széndarabkákra meredt.

Egy óra múlva felébresztette Andrést, és suttogva szólt neki, hogy öltözzön. A hajnali deres hideg beléjük mart, amint sietve az állomás felé indultak. Ott aztán Simona átadta neki a papírokat és a jegyet, amit előző nap reggel vett át don Ramón Otero kezéből. Aztán hevesen megölelte a fiát, hogy csontjai szinte átszúrták szikár testét. 1930. január elsején, öt óra tíz perckor Andrés Fontana felszállt a postavonatra, ami egy idegen világba röpítette, ahonnan soha nem fog visszatérni. Anyját sem látja többet az életben. Simona rongyos fekete kendőjébe burkolózva, vigasztalanul ballagott haza egyszerű sarujában. Minden porcikája sajgott a fájdalomtól, de nem ejtett egyetlen könnycseppet sem. Már nem maradt semmi száraz, kimerült szemében.

Ötödik fejezet

A Mediodía pályaudvar fenséges, kovácsoltvas szerkezetével elkápráztatta a fiatal Fontanát. Nem tudta, hogy ez a lenyűgöző pályaudvar búcsúztatta az afrikai háborúba tartó spanyol csapatokat, és adott helyet a híres torreádor, Joselito tömeges fogadásának, aki tíz éve lelte halálát a talaverai arénában. Ez a fiú valójában semmit sem tudott. Azt sem tudta, hogyan talál ki a gőztől ködös, lármás csarnokból, mely tele volt csomagokkal megrakott, a peronok közt ide-oda siető, tolongó emberekkel.

Kopott kordöltöny volt rajta, és ócska sapka. Alig tizenhat évesen már termetesebb volt, mint a tagbaszakadt férfiak többsége, akik naponta ereszkedtek le a bányába a faluban, amit maga mögött hagyott. Bal kezében az anyja készítette batyu lógott, már kevésbé súlyosan, hiányzott belőle a vonaton elfogyasztott sajt és kenyér. Jobb kezében a nadrágja zsebébe csúsztatott borítékot szorongatta, amit don Ramón Otero adott át Simonának előző nap. Abban volt a cím, ahova mennie kellett, némi pénz az első kiadásokra, és a levél, amely utat nyit majd neki a tudás felé. Havi járandóságát, majd ha elérkezik az idő, Antonia asszony, a házmesterné fogja átadni neki, akinél a szállása lesz. Hogy a doña Manolita hagyatékában megnevezett összeg hogyan jut oda, az nem rá tartozott.

A járókelők sietős lépteit követve végre kikeveredett a pályaudvarról, és elnyelte a hatalmas, ismeretlen város. Az égboltról bőven ömlött a napfény, de csípős hideg volt. Megérezte a napsugarak simogatását az arcán, fejébe nyomta a sapkáját, felhajtotta a zakója gallérját, és nekivágott a városnak, pedig halvány fogalma sem volt, merre kellene mennie. Hajtotta ifjú lába, az izgalom és az öröm, amibe némi szomorúság is keveredett, és hamarosan megtalálta a helyes irányt. Több mint három órába került, hogy elérje úti célját, nem az út hossza miatt, hanem mert minden lépésnél megtorpant a szeme elé táruló csodákat bámulva: a pompás épületeket, a sebesen száguldó autókat, a gazdag kirakatokat, az elegáns nőket, akik magas sarkúban kopogtak végig a Gran Vía vadonatúj kövezetén. Végül a járókelőktől kapott eligazítást követve sikerült megtalálnia a Princesa utca 47-es számot, ami nagyon közel esett don Agustín Argüelles szobrához.

Antonia kistermetű, dallamos szavú asszony volt, sokkal fiatalabb, mint Andrés elképzelte. Kőműves férje az akkor illegális Országos Munkásszövetség soraiban harcolt, és Marcelinónak hívták. Kettejük teljes vagyona két fiúcska volt, Joaquín és Angelito, akik még nem töltötték be a tízet. A szoba, amit Andrésnak kellett elfoglalnia a többiek mellett a házmesterlakásban sötét kis lyuk volt, ahol a hámló vakolatú falak mellett sorakozott a szegényesnek is alig nevezhető berendezés: a nikkelezett ágykeret matraccal, a szétesőfélben levő szekrény és az íróasztalként szolgáló hentespult. A plafonról egy huszonöt wattos, csupasz égő lógott. Kis ablak nyílt a belső udvarra, ahol Antonia asszony mosni és teregetni szokott. Volt ott néhány cserép muskátli, két kanári kalitkában és egy budi, amit a család felesben használt a szomszéd asztalossal. A napi tisztálkodást a konyhai lavórban intézték el, a nagyobb lélegzetvételű testápoláshoz egy cinkdézsa szolgált.

A következő napokban Marcelino, akinek akkor nem volt munkája, megmutatta Andrésnak a negyedet, hogy a fiú könnyebben megszokja új környezetét. Szűk egy hét alatt bemutatta őt a szomszédok nagy részének, és mivel megrögzött anarchista volt, valamint fáradhatatlanul járt a szája, nem sok idejébe telt, hogy tájékoztassa a legfrissebb történelmi eseményekről, és mellesleg hosszasan szónokoljon neki a politikáról, ám ez utóbbi az új környezetétől elbűvölt Andrést a legkevésbé sem érdekelte. Alig jutott el hozzá, hogy ebben a hónapban, január végén XIII. Alfonz király elfogadta Primo de Rivera lemondását, Berenguer tábornok vállalta az új kormány megalakítását, és hogy a szegény, tanulatlan és egyre nyugtalanabb Madrid népe gyökeres változásokat követelt az ország nagyjaitól.

Marcelino volt, aki elkísérte Andrést első látogatására a Cardenal Cisneros középiskolába, ahol doña Manolita utasításait követve meg kellett szereznie az érettségi vizsgát, ami majd megnyitja előtte az egyetem kapuit. Ekkor még hatalmas hiányosságai voltak a tudás terén. Az a kevés, ami a fejében volt, azt a néhány év iskola alatt szedte össze, és a könyvekből, amit keresztanyja ajándékozott neki találomra, valamint a fiatalok lexikonából, amit szenvedélyesen falt az utóbbi hónapokban. Ennek köszönhetően igen tiritarka ismeretekkel rendelkezett meglepően változatos területekről, mint a világföldrajz, az ipari technológia és a nemzetközi folklór. Viszont hiányzott rendszerezett tudása olyan alapvető tárgyakban, mint a matematika, nyelvtan, latin és francia nyelv, nem ismerte a legelemibb erkölcsi és társadalmi fogalmakat, és a leghalványabb elképzelése sem volt arról, mit is jelent tanulmányokat folytatni. Két lábon járó bizonyítéka volt a XX. század első évtizedeiben a sírni való, spanyol oktatási rendszernek, amikor a népesség több mint hatvan százaléka írástudatlan volt, és a tanítók – akik közül sokan nem rendelkeztek képesítéssel – nyomorúságos fizetésből tengődtek, amit gyakran csökkentettek, és mindig késve érkezett.

Andrést azonban nem érdekelték a rendszer hiányosságai azon a hideg reggelen, amikor végigment a Reyes utcán Marcelino társaságában, hogy először lépjen be a Cardenal Cisneros Gimnázium falai közé. A borítékot, amit doña Manolita hagyott rá halála után az igazgató nevére címezve, belépőkártyaként lengette maga előtt, és tiszteletteljes csendben követte a pedellust, aki végigvezette őket a téli fényben úszó, széles folyosón. Kezükben szorongatták tányérsapkájukat, és igyekeztek nesztelenül lépkedni, mert úgy érezték, szerény alakjuk nem illik a tudomány e fellegvárába.

Csak néhány percet kellett várniuk. Csontos, kopasz úr jött ki értük a padhoz, ahova a pedellus megvető mozdulattal leültette őket. Azonnal felpattantak, de az úriember el sem mosolyodott. Ő volt don Eladio de la Mata, az igazgató.

Betessékelte őket könyvekkel teli irodájába, a falát bekeretezett oklevelek és kiváló férfiúk arcképe díszítette, akik előtte töltötték be ezt a tisztséget. Elolvasta a levelet, amelyet doña Manolita a végrendeletében neki hagyott, figyelmesen meghallgatta a fiú mondókáját, miközben határozott intéssel többször megakadályozta, hogy a beszédes Marcelino félbeszakítsa Andrést tárgyhoz nem illő megjegyzéseivel. Feltett néhány kérdést a fiúnak, aki megítélése szerint származásához és korához képest szokatlan érettséggel és komolysággal válaszolt.

Ekkor don Eladio átvette a szót, és szabatosan fogalmazva, tökéletes precizitással előadta a fiúnak, mire kell alapoznia az életét ezentúl, ha valóban kész folytatni tanulmányait, hogy felvételt nyerjen az egyetemre. Beszélt neki a háromszögtanról, névszóragozásról és az elhivatottságról, a költőkről, a kémiai képletekről és a kitartásról. Egyenletekről, mondattanról és fegyelmezettségről. A fiú elragadtatva hallgatta, minden egyes szót magába szívva, fejébe vésve minden egyes fogalmat, minden nevet, minden eszmét. Amikor fél óra múlva kiléptek az irodából, mind az igazgató, mind Andrés úgy érezte, hogy a kitűzött cél teljesíthető. Szegény Marcelinónak pedig az járt a fejében, hogy valami fontos dolog maradt ki az életéből.

Szótlanul léptek ki a gimnázium kapuján, és jártak egyet a környező utcákon. Marcelino haladt elöl széles léptekkel, kezét zsebébe süllyesztve, szokatlanul hallgatagon. Andrés szedte a lábát mögötte, nehogy lemaradjon, és közben don Eladio szavait ízlelgette a szájában. Rövid kaptatás után betértek egy kocsmába a Premontreiek piaca mellett. Könyökkel utat vágtak a tömegben a pulthoz, és Marcelino rendelt két pohár bort. Csendben iszogattak a zsivajgó vendégek között. A fiú nem értette, mi baja Marcelinónak, mi az oka a nagy némaságnak. Nem kellett sokat várnia, hogy megtudja, mert az anarchista kőművesnek nagyobb volt a szíve, mint a tudása, és amint kiitta az utolsó kortyot, és az asztalra csapta a poharat, megtörölte a száját a zakója ujjával, és tekintetét a fiúra szegezve megkérte, hogy tanítsa meg írni és olvasni.

Aznap új időszak kezdődött Andrés életében – a hetek és hónapok szüntelen tanulással töltött napok sűrű keverékévé olvadtak össze a házmesterlakás kis szobájába zárkózva. Csak annyit aludt, amennyi feltétlenül szükséges volt, és csak akkor evett, ha Antonia asszony rászólt. Osztozott a családdal a kiadós levesen vagy a tojásos zöldségen, és igyekezett részt venni a beszélgetéseikben, odafigyelni a hírekre, amiket Marcelino hozott az utcáról, és együtt nevetni a kisfiúkkal azok huncutságain. Igyekezett, de a gondolatai máshol jártak, a Pitagorasz-tételen rágódott, a periódusos rendszert tanulmányozta, vagy az Aeneisból mondott fel magában részleteket: At regina gravi iamdudum saucia cura…

A keresztanyjától kapott havi járadékból meg tudott élni különösebb szűkölködés nélkül. Nemcsak a legszükségesebb eszközökre futotta belőle – ceruzára, tollhegyre, tintára, tollszárra –, de lehetővé tette, hogy néha-néha megengedjen magának némi fényűzést, melyek egyetlen célt szolgáltak, hogy még szilárdabb alapokra helyezze új ismereteit. Megvette Spanyolország és megyéinek térképét, egy anatómiai atlaszt és egy La Moderna márkájú, kisméretű táblát. Sőt néha tudott apró ajándékokkal kedveskedni Antonia asszonynak, meghívni egy italra Marcelinót, és adni némi aprópénzt a gyerekeknek, hogy vegyenek maguknak pörkölt csicseriborsót vagy La Habana nyalókát.

Mialatt Andrés az érettségi megszerzéséért küzdött, olyan történelmi események zajlottak körülötte, amelyek döntő fordulathoz vezettek Spanyolországban, és amiből a tudásra éhező fiú alig fogott volna fel valamit, ha nem lett volna ott a lehengerlően bőbeszédű Marcelino, aki kitartott elhatározásában, és szép lassan megtanult olvasni az olvasókönyvből a fűtésként szolgáló, parazsas tál mellett.

Együtt ünnepelték a karácsonyt a házmesterlakásban, és 1931-ben cukros szódavízzel kevert karcos borral koccintottak a szerencsés, békés új esztendőre. És ugyan az év nem bizonyult békésnek, de szerencsésnek tartották az alig néhány hónap múlva bekövetkező változásokat: a király száműzetésbe vonult, és megcsapta őket a Második Köztársaság friss szele.