Gerhart Hauptmann

A soanai eretnek

Fordította Szabó Ede

Fapadoskonyv.hu

© Fapadoskonyv.hu Kft.

© Szabó Ede jogutódja

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

A könyv az alábbi kiadás alapján készült:

Magyar Helikon, 1972

Korrektor: Kékesi Judit

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-329-018-7

A Monte Generoso csúcsa felé vivő útnak Mendrisióban vághatnak neki a kirándulók, vagy Capolagóban a fogaskerekűvel, esetleg elindulhatnak Melidéből is, Soanán át, de ez az út a legfárasztóbb. Az egész vidék területe Tessinhez, Svájc egyik olaszok lakta kantonjához tartozik.

Fent, nagy magasságban, a hegymászók gyakran akadtak össze egy alakkal, egy pápaszemes és különben is feltűnő külsejű kecskepásztorral. Barna, cserzett bőre ellenére arcára volt írva, hogy művelt ember. Olyan volt szinte, mint a bronzba öntött Keresztelő János, Donatello szobra a sienai székesegyházban. Sötét haja barna vállára göndörödött. Kecskebőrből volt a ruhája.

Ha az idegenek egy csoportja a közelébe ért ennek az embernek, máris nevettek a hegyi vezetők. Amikor aztán meglátták, a turisták sokszor éktelen ordítozásba kezdtek, kihívó megjegyzések hangzottak el: úgy vélték, erre is feljogosítja őket a különös látvány. A pásztor rájuk sem hederített. Rendszerint még a fejét sem fordította feléjük.

A hegyi vezetők, úgy látszik, alapjában véve mind jó viszonyban voltak vele. Átjártak, sűrűn felkapaszkodtak hozzá, és bizalmas beszélgetésbe elegyedtek vele. Amikor visszatértek, és az idegenek megkérdezték tőlük, milyen különös szent ez itt, többnyire titkolóztak, amíg a pásztor el nem tűnt látókörükből. De azok a kirándulók, akikben továbbra is mocorgott a kíváncsiság, ilyenkor aztán megtudhatták, hogy ennek az embernek valamiféle sötét múltja van, babonás félelemmel vegyülő kétes tiszteletnek örvend, s a nép ajkán úgy él mint: „a soanai eretnek”.

Amikor ezeknek a jegyzetlapoknak a közreadója még fiatal éveiben járt, és az a szerencse érte, hogy több ízben is gyönyörű heteket tölthetett a szép Soanában, nem mulasztotta el, hogy hébe-hóba meg ne mássza a Generosót, és egy napon az úgynevezett „soanai eretnekkel” is találkozott. Sosem felejti el, milyen látvány volt ez a férfi. És miután mindenféle ellentmondó dolgokat tudott meg róla, megérlelődött benne az elhatározás, hogy viszontlássa, sőt, egyszerűen meglátogassa.

Ebben a szándékában a szerzőt megerősítette egy svájci német, a soanai orvos, aki biztosította róla, hogy a különc férfi szívesen fogadja művelt emberek látogatását. Egyszer ő maga is meglátogatta. „Voltaképp haragudnom kellene rá”, mondta, „mert ez a fickó belekontárkodik a mesterségembe. De hát magasan lakik, messze, fönt a fennsíkon, és hál’ istennek csak kevesen és titokban fordulnak hozzá tanácsért, olyanok, akik nem bánják, ha az ördög gyógyítja is őket.” Az orvos így folytatta: „Tudja, a nép azt hiszi róla, hogy eladta a lelkét az ördögnek. Ezt a hiedelmet a papok csak azért nem vitatják, mert épp tőlük ered a szóbeszéd. Eredetileg, mondják, gonosz varázs nyűgözte le ezt a férfit, míg végül ő maga is megátalkodott gonosztevő és sátáni varázsló lett. Ami engem illet, én nem láttam, hogy karmai vagy szarvai volnának.”

Látogatásaira a furcsa embernél még pontosan emlékszik a szerző. Már első találkozásuk is igen érdekes volt. Különös eset tette véletlenszerűvé. A látogató egy meredek ösvényen ugyanis gyámoltalanul ácsorgó nőstény kecskébe botlott, amely egy gidát ellett, és már épp a másodikkal vajúdott. A magányos anyaállat, nagy ínségében, ahogy félelem nélkül nézett rá, mintha tőle várna segítséget, egyáltalán a születés mélységes misztériuma az óriási sziklavadon kellős közepén, a legmélyebb hatással volt rá. De megszaporázta lépteit, mert úgy következtetett, hogy ez az állat csakis a különc remete nyájába tartozhat, és őt akarta segítségül hívni. Kecskéi és szarvasmarhái közt talált rá, elmesélte, mit látott, és elvezette őt az ellő kecskéhez; a fűben akkor már ott feküdt a második kis gida is, csapzottan és véresen.

Gazdája most egy orvos magabiztosságával s az irgalmas szamaritánus kímélő szeretetével kezelte az állatot. Aztán egy ideig várakozott még, majd hóna alá véve az újszülött jószágokat, lassan nekiindult a hajlékához vezető útnak, az anyakecske meg mögötte vánszorgott, szinte a földön húzta súlyos tőgyét. A látogató nemcsak a legmelegebb köszönetben részesült, hanem a remete arra is megkérte, hogy kísérje el, s ezt nem utasíthatta vissza.

A különc férfi a birtokában levő alpesi réten több építményt is emelt. Egyikük kívülről holmi durva kőrakásnak látszott. De belül száraz és meleg istállók voltak. Ott helyezték el a kecskét és gödölyéit, aztán a gazda a látogatót egy jóval magasabban fekvő, fehérre meszelt kockaházhoz vezette, amely a Generoso falának támaszkodott, s egy szőlővel befuttatott földteraszon állt. Kis kapujától nem messze, a hegyoldalból karvastagságú vízsugár zubogott, s hatalmas, a sziklából kivájt kőkádba ömlött. A víztartály mellett vaspántos ajtó zárt el egy hegyi barlangot; hamarosan kiderült, hogy ez a pince.

Erről a helyről, amely, a völgyből nézve, látszólag megközelíthetetlen magasban fészkelt, gyönyörű kilátás nyílt, de ezt most nem óhajtja leírni a szerző. Akkoriban persze, amikor először élvezhette, csak némán bámulta, majd hangos elragadtatással ujjongott fel, hogy aztán ismét néma ámulatba essen. Vendéglátója viszont, aki házából, ahol valamit keresett, épp ebben a percben lépett ki ismét a szabadba, mintha most egyszeriben halkabb léptekkel járna. Ez a magatartás, meg aztán általában házigazdájának csöndes, higgadt viselkedése nem kerülte el a látogató figyelmét. Intelemnek vette hát, hogy bánjon fukarul a szóval, csínján a kérdésekkel. Annyira megkedvelte már a furcsa pásztort, hogy a kíváncsiság vagy tolakodás látszatával sem szívesen kockáztatta volna elhidegülését.

Még most is a hajdani látogató előtt van a teraszon álló, padokkal körülvett, kerek kőasztal. Látja megrakva minden földi jóval, amit a „soanai eretnek” tálalt fel: a legremekebb stracchino di lecco,[1] felséges itáliai búzakenyér, szalámi, olívabogyó, füge és naspolya, hozzá egy korsó vörös bor, amely frissiben került elő a barlangpincéből. Amikor leültek, a kecskebőr ruhás, hosszú hajú, szakállas házigazda barátságosan nézett látogatója szemébe, s megszorította a kezét, mintha jelezni akarná rokonszenvét.

Ki tudja már, mi mindenről esett szó az első vendégeskedéskor. Csak néhány apróság maradt emlékezetes. A hegyi pásztor azt kérte, hogy Ludovicónak szólítsák. Argentínáról mesélt egyet-mást. Egy ízben, amikor a völgyekből felcsendült az angelusra hívó harangszó, valami megjegyzést tett erre „az örökös, idegesítő bimbamozásra”. Egyszer Seneca neve is elhangzott. Futólag a svájci politikáról is váltottak néhány szót.

A különc pásztor végül Németországról szeretett volna megtudni egyet-mást, mivelhogy ez volt a látogató hazája. Amikor az utóbbi, eleve elhatározott szándékához híven, időszerűnek látta a búcsúzást, a remete ezt mondta neki: „Mindig szívesen látom vendégül.”

Jóllehet, és ezt nem is akarja titkolni, e följegyzések közreadóját nagyon izgatta ennek az embernek az élettörténete, újabb látogatásai során is óvakodott bármiféle érdeklődést árulni el iránta. Soanában, az ott adódó beszélgetései közben elmondtak neki egy-két felszínes tényt, olyan tényeket, hogy rájöhetett: ezek miatt nevezték el Ludovicót „soanai eretneknek”; de a szerző fontosabbnak tartotta, hogy kiderítse: milyen értelemben jogos ez az elnevezés, és milyen sajátságos lelki sorsfordulatokban, milyen különleges bölcseletben gyökerezik Ludovico életformája. De tartózkodott a kérdésektől, s ezért bőséges kárpótlást kapott.

Többnyire egyedül találta Ludovicót, vagy a nyáj állatai közt, vagy remetelakában. Néhányszor úgy lepte meg, hogy, akár Robinson, saját kezűleg fejte a kecskéit. Vagy egy makrancos anyaállatnak a csecsére tette a szopós gidát. Ilyenkor mintha teljesen feloldódott volna a havasi pásztor hivatásában: örült az anyakecskének, ha a földön vonszolta duzzadó tőgyét, a baknak, ha tüzes és szorgos volt. Az egyikről ezt mondta: „Hát nem olyan, mint maga a Gonosz? Nézze csak a szemét. Micsoda erő, micsoda szikrázó harag, düh, rosszindulat. És mégis micsoda szent tűz.” A szerzőnek pedig úgy rémlett, mintha a beszélő szemében ugyanez a pokoli láng égne, amelyet „szent tűznek” nevezett. Ludovico mosolyában ilyenkor volt valami dermedt, ádáz vonás, kivillantotta pompás fehér fogsorát, és szinte révületbe esett, ha a szakember szemével figyelte egyik-másik démoni matadorát hasznos munkája közben.

Az „eretnek” néha pánsípon játszott, és a látogató már közeledőben hallhatta a síp egyszerű hangsorait. Egy ilyen alkalommal érthetően a zenére terelődött a beszélgetés, és a zenéről a pásztornak fura nézetei voltak. Ha nyája közt tartózkodott, Ludovico sohasem beszélt másról, csak az állatokról és természetükről, a pásztor hivatásáról és szokásairól. Megesett, hogy a múlt mélységes mélyeibe kalandozott vissza, odáig követte az állatok lélektanát és a pásztorok életmódját, elárulva ezzel nem közönséges mértékű tudós tájékozottságát. Beszélt Apollónról, hogy miként gondozta Laomedón és Admétosz nyájait, amikor pásztorként szolgált náluk. „Szeretném tudni, milyen hangszeren játszott akkoriban a nyájainak.” És mintha valami valóságos dologról beszélne, így fejezte be: „Istenemre, szívesen meghallgattam volna.” Ezekben a pillanatokban a bozontos remete talán úgy hathatott, mintha értelmi képességei nem volnának éppen hiánytalanok. Másrészt viszont némileg igazolódott a gondolkodása, amikor bebizonyította, milyen sokféle módon lehet a zenével befolyásolni és vezetni a nyájat. Egyetlen hanggal felizgatta, más hangokkal megnyugtatta a kecskéket. Hangokkal csalta elő őket a távolból, hangokkal vette rá az állatokat, hogy szétszóródjanak vagy szorosan a sarkában haladva nyomon kövessék.

Volt úgy is, hogy a látogatáskor szinte egy árva szót sem beszélgettek. Egyszer, amikor a júniusi délután fülledt hősége a Generoso havasi rétjeire is felnyomult, Ludovico, pihenő, kérődző nyája karéjában, maga is boldog kábulatban heverészett. Csak odahunyorított a látogatóra, és intett neki, hogy nyúljon el ő is a fűben. Aztán, hogy ez megtörtént, és egy ideig mindketten némán hevertek, egyszerre csak megszólalt, s vontatott hangon nagyjából ezt mondta:

„Tudja, hogy Erósz ősibb Kronósznál és hatalmasabb is nála. – Érzi ezt a hangtalan izzást körülöttünk? Erósz! – Hallja, hogy cirpel a tücsök? Erósz!” Ebben a pillanatban, kergetőzve, villámgyorsan, két gyík surrant át a fekvő ember testén. Ő megismételte: „Erósz! Erósz!” És mintha csak parancsot adott volna rá, most két erős bak ugrott talpra, és csavart szarvával egymásra támadt. A remete hagyta, hadd küzdjenek, bár a harc egyre hevesebben tombolt. Egyre hangosabban csattogtak az öklelések, és egyre sűrűbben követték egymást. Ő meg újra csak azt mondta: „Erósz! Erósz!”

És most ütötték meg a látogató fülét első ízben olyan szavak, amelyekre különösen felfigyelt, mert némiképp fényt derítettek, legalábbis látszólag, arra a kérdésre, miért él Ludovico a nép ajkán „eretnekként”. „Szívesebben imádnék – mondta a pásztor – egy eleven bakkecskét vagy eleven bikát, mint olyasvalakit, aki bitófán lóg. Én nem élek benne abban a korban, amely ezt teszi. Gyűlölöm, megvetem ezt a kort. Juppiter Ammont kos-szarvakkal ábrázolták. Pánnak kecskelába volt, Bacchusnak bikaszarva. A rómaiak Bacchus Tauriformisára vagy Tauricornisára gondolok. Mithraszt, a napistent bika képében ábrázolták. Minden nép tisztelte a bikát, a bakot, a kost, és áldozatban ontották szent vérét. Erre azt mondom: igen! – mert a nemző hatalom a legfőbb hatalom, a nemző hatalom a teremtő hatalom, nemzés és teremtés egy és ugyanaz. Persze ennek a hatalomnak a kultusza nem szerzetesek és apácák hűvös nyavalygása. Egyszer Szítáról álmodtam, Visnu feleségéről, Visnuéról, aki Ráma néven emberré lett. Szíta ölelésébe belehaltak a papok. Mellesleg szólva akkortájt mindenféle misztériumról tudtam valamit. A fekete nemzés misztériumáról a zöld fűben, a gyöngyházfényű kéj titkáról, az elragadtatásokról és bódulatokról, a sárga kukoricaszemek rejtélyéről, általában minden gyümölcs, minden bimbó, minden szín titkát ismertem. Ordítani tudtam volna, tébolyult fájdalommal, amikor megpillantottam Szítát, a könyörtelent, a mindenhatót. Azt hittem, belehalok a vágyba.”

Ahogy így kitárulkozott a pásztor, ezeknek a soroknak az írója úgy érezte magát, mintha akaratlanul is hallgatózna. Fölkelt, pár szót szólt, el akarta hitetni, hogy nem is hallotta ezt a magánbeszélgetést, s közben a gondolatai máshol jártak. Aztán el akart búcsúzni. Ludovico nem engedte el. És így fönt a hegyi teraszon megint lakoma kezdődött, ezúttal azonban jelentős és felejthetetlen lakoma.

Mihelyt a tanyára értek, Ludovico rögtön a lakásba, a már leírt kockaház belső helyiségébe vezette látogatóját. Négyszögletű, tiszta szoba volt ez, egy kandalló volt benne, és olyan volt az egész, mint egy tudós egyszerű dolgozószobája. Volt ott tinta, toll, papír és egy kis könyvtár, főleg görög és latin írókból. „Miért is titkolnám el ön előtt – mondta a pásztor –, hogy jó családból származom, ifjúságom tévútra terelték, de tudományos nevelésben részesültem. Természetesen szeretné tudni, hogyan lettem természetellenes emberből természetes, fogolyból szabad, dúlt és kedvetlen kedélyből boldog és elégedett lélek? Vagy hogy miként zártam ki magamat én magam a polgári társadalomból és a kereszténységből?” Hangosan felnevetett. „Egyszer talán majd megírom átalakulásom történetét.” A látogató, akinek feszült várakozása a tetőfokra hágott, most egyszerre úgy érezte: megint messze került céljától. S azzal sem sokra ment, hogy vendéglátója végezetül kijelentette: megújhodásának oka az, hogy természetes jelképeket imád.

A sziklák árnyékában, a teraszon, a túlcsorduló víztartály mellett, kincset érő hűvösben terítettek, még bőségesebben, mint az első alkalommal: füstölt sonka, sajt és búzakenyér volt, füge, friss naspolya és bor. Sok mindenről beszélgettek, nem felajzott hangulatban ugyan, de csöndes derűvel. Végül leszedték a kőasztalt. S eztán következett az a perc, amelyre e kézirat közreadója úgy emlékszik, mintha ma lett volna.

A bronzbarna pásztor, mint tudjuk, ápolatlan, hosszú, fürtös haja és szakálla, no meg bőrruhája miatt is elvadultnak hatott. Donatello Jánosához hasonlítottuk. Valóban, arca és ama János ábrázata a vonások finomságában sok egyezést mutatott. Ludovico, közelebbről megnézve, voltaképpen szép volt, ha valaki nem nézte szemüvege torzító hatását. Persze, az enyhén komikus vonáson kívül alakja épp ettől vált olyan rejtélyessé és lenyűgözővé. Abban a szóban forgó percben megváltozott az egész ember. Testének bronzszobor-merevsége, amely arcvonásainak bizonyos mozdulatlanságában is kifejeződött, most meglágyult, vonásai megelevenedtek és megifjodtak. Mondhatnánk, némi kisfiús szégyenlősséggel mosolyodott el. „Amit most kérek öntől, még senki emberfiának sem ajánlottam. Tulajdonképp magam sem tudom, honnan veszem hozzá most egyszerre a bátorságot. Elmúlt éveimből eredő szokásom, hogy alkalomadtán még olvasgatok, és tintával-tollal is bíbelődöm. Ráérős téli óráimban leírtam hát egy jelentéktelen kis történetet, amely állítólag réges-régen, még az én időm előtt esett meg itt és Soana környékén. Ön túlságosan is egyszerűnek fogja találni, de engem mindenféle okból vonzott, ezeket most nem akarom kifejteni. Mondja meg kertelés nélkül: hajlandó-e még egyszer bemenni velem a házba, és van-e kedve hozzá, hogy valamicske időt vesztegessen erre a történetre, amely nekem, noha semmi hasznom sem volt belőle, már jó néhány órámba került? Nem annyira rá-, inkább lebeszélem róla. Egyébként, ha úgy akarja, máris fogom és a szurdokba hajítom a kéziratot.”

Világos, hogy erre nem került sor. Fogta a boroskorsót, bement látogatójával a házba, és leültek, szemközt egymásnak. A havasi pásztor igen finom kecskebőr borítóból egy kéziratot göngyölt ki, szerzetesi betűkkel vastag papírlapokra írták. Hogy bátorságra kapjon, mielőtt ellökné csónakját a parttól, és az elbeszélés folyamába vetné magát, Ludovico még egyszer ivott látogatója egészségére, s aztán lágy hangon belekezdett.

Jegyzet:

1: Juhsajt-fajta.