Yrsa Sigurðardóttir

A BABA

Copyright © Yrsa Sigurđardóttir, 2018

A mű eredeti címe: Brúðan

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2021

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Torma Péter

ISBN 978-963-324-914-7 (papír)

ISBN 978-963-324-915-4 (e-pub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2021-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Havadi Krisztina

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Váraljai Nóra

Tipográfia, e-pub: Scriptor Kft.

Köszönet Maren Sofie Strømmének és Tryggvi Jónssonnak az izlandi tengerfenékről előkerült baba fényképéért. Az a kép ihlette ezt a történetet.

Yrsa

ÖT ÉVVEL EZELŐTT

1. fejezet

A szél megfordult, és végigfújta a fedélzeten a motorból áradó benzinszagot. A bűz szinte elviselhetetlen volt, és Dísa felhúzta pulóvere gallérját az orra elé. Inkább a gyapjúhoz való mosószert szagolta, mint a mérgező kipufogógázt. Frikki, a hajó tulajdonosa nem zavartatta magát, ahogy Rósa, Dísa tizenegy éves lánya sem. A korlátra támaszkodva izgatottan figyelték a vízen azt a pontot, ahol a háló alámerült. Dísa viszont ott maradt a kormányosfülkénél; megnyugtatta, hogy hátát a falnak vetheti. Próbált úgy tenni, mintha nem a tengeribetegség és nem is a fulladástól való rettegés miatt viselkedne így, de tudta, hogy Frikki átlát rajta. Mondani ugyan nem mondott semmit, de folyton aggodalmasan pillantgatott hátra. Rósa nem vett észre semmit. Kicsi volt még ahhoz, hogy bármi is elvonja a figyelmét a ritka kalandról.

Valamikor Dísa is ilyen volt. De már annak is jó ideje, hogy egyáltalán fel tudta idézni, milyen volt valamikor fiatalnak és gondtalannak lenni. Képtelen volt élvezni a pillanatot – a sós ízt a szájában, a szelet a hajában –, csak a tenger jeges ölelésére bírt gondolni.

Igyekezett elterelni gondolatait a hullámsírról. Azok után, ami történt, a sors biztosan nem fulladásos halált tartogatott anyának és lányának. Inkább arra koncentrált, ami körülvette. A horizonton nem sok látnivaló volt, csak az egyformán szürke tenger és felhők. Inkább felnézett a sirályokra, amelyek azóta köröztek fölöttük, hogy elhagyták a kikötőt. Még a soványka fogás sem vette el a kedvüket. Eddig összesen két tengeri nyúlhalat meg néhány apró halacskát fogtak. Először horoggal próbálkoztak, de a zsinór beleakadt valamibe, és nem lehetett kiszabadítani. Frikki néhány sikertelen próbálkozás után inkább elvágta. Ezután azt javasolta Rósának, hogy vessék be a hálót. Egyelőre azonban a váltás sem hozott semmi eredményt.

Talán Dísa volt a hibás, elvégre ő kérte meg Frikkit, hogy ne hajózzanak ki túl messzire. Bár itt sem igen élték volna túl, ha a hajó elsüllyed, jólesett azzal áltatnia magát, hogy a partra tudnának úszni – Rósa egy mentőmellénynek, ő pedig a gyerekkorában vett számtalan úszóleckének köszönhetően. A hajón ugyanis csak egyetlen mentőmellény volt, és az is látott már jobb napokat. Piszkos volt, és súlyosnak tűnt: egyáltalán nem úgy festett, mint ami szükség esetén fennmaradna a vízen. De nem szabadott így gondolkoznia – különben még pánikba esik, és sikoltozva követeli Frikkitől, hogy forduljanak vissza.

A part felé fordult, és kissé kétségbeesve vette tudomásul, hogy jobban eltávolodtak a kikötőtől, mint gondolta. A város sziluettje szinte kisimult, a kisebb épületeket látni sem lehetett, a toronyházak pedig apró kunyhóknak tűntek. Nem figyelt oda, Frikki pedig nyilván úgy gondolta, hogy ha nem tiltakozik, akkor nincs ellenére, hogy a jobb fogás reményében messzebbre is kihajózzanak. Vagy talán az áramlatok sodorták el a hajót a partoktól. Az sem lett volna meglepő.

– Anya, van valami a hálóban! – Rósa izgatottságtól sugárzó arccal fordult hátra. Kócos hajára húzott szürke gyapjúsapkájának ugyanolyan színe volt, mint a borult égnek, amitől egy pillanatra úgy tűnt, mintha a feje teteje hiányozna. Farmernadrágos lába a túlságosan nagy mentőmellény alatt a valóságosnál is vékonyabbnak tetszett. Ehhez képest karja a pufikabátban csak annál aránytalanabbnak látszott. Rósa azonban jó halász módjára most nem azzal foglalkozott, hogy hogy néz ki. – Lehet, hogy lazac!

Dísa mosolygott, és inkább nem rántotta le a valóság talajára. Amióta néhány nappal ezelőtt értesült az útról, Rósa elképzelései arról, hogy mit fognak majd, egyre fantasztikusabb dimenziókat öltöttek. A kezdeti egy tőkehalból annyi homár lett, amennyiből megvendégelheti az anyukáját, a nagymamáját, a nagypapáját és még a barátait is az iskolából. Meg persze Frikkit. A kapitányt nem lehetett kihagyni, noha Rósa még alig ismerte. A kislány mindig ügyelt arra, hogy helyesen cselekedjen. Kiskora óta kedvesség és jószívűség jellemezte. Drága jó gyerek volt – de Dísa nagyon aggódott amiatt, hogy mi lesz majd belőle. Az aggódás az ő specialitása volt. Úgy vélte, Rósának ezek a jellemvonásai nem sokat érnek a mai kegyetlen világban. Hiányzott belőle a bátorság, a becsvágy és a kezdeményezőkészség. Dísa attól félt, hogy az élet ráveti magát a kislányára, aztán megrágja és kiköpi. A saját helyzetüket okolta ezért. Az apátlan kislánynak valami olyasmire lett volna szüksége, amit ő nem tudott megadni neki.

Ezért is fogadta el Frikki meghívását a halászhajóra, amelyet a férfi az apjával és öccsével közösen birtokolt. Rósa kedvéért elnyomta magában az aggodalmat, ami az úttal kapcsolatban elfogta. Úgy gondolta, a halászat megedzi egy kicsit a lányát, vagy ha azt tán nem is, de legalább valami változatosságot jelent a folytonos olvasáshoz képest. Miközben az egész társadalom azon siránkozott, hogy a gyerekek egyre kevesebbet olvasnak, Rósával épp az ellenkezője volt a probléma. A könyvek persze jók és szükségesek, de az életet nem a borítók mögött lehet megtalálni. Egy gyereknek saját tapasztalatokat is kell szereznie. Legalábbis Dísa így gondolta. Nem akarta, hogy a lánya olyan legyen, mint ő. Hogy folyton aggodalom nyomassza olyan dolgok miatt, amikre a legtöbb ember rá sem hederít.

Frikki hátranézett, és rámosolygott Dísára. Rósával ellentétben ő nem viselt sapkát, és göndör fürtjei szanaszét meredeztek a szélrózsa minden irányába. Jól állt neki. Ahogy a szabad levegő és a hajózás is. Sokkal inkább illett ide, mint a hivatalba, ahol kollégák voltak: Dísa a gépjárművek átírását intézte, Frikki pedig a halászok regisztrációját. Egyik munka sem volt különösebben izgalmas vagy érdekes. Dísának egyedülálló anyaként pont megfelelt a munkaidő, de hogy Frikki miért ezt az állást választotta, azt fel nem foghatta. Amikor összefutottak a büfében, Dísának sosem volt az az érzése, hogy a férfi csak úgy sugárzott volna az elégedettségtől – az iroda falai között Frikki ügyetlennek, szórakozottnak látszott, és mintha kissé össze lett volna zavarodva. A tengeren azonban mindent kézben tartott, és sosem tétovázott. Bátor volt, és méltóságteljes. Talán ezért hívta meg ide Dísát – és javasolta, hogy hozzák magukkal Rósát is, amikor a nő azt felelte, hogy nincs, aki vigyázzon a kislányra. Nyilván tudta, hogy jobb benyomást keltene itt a fedélzeten, mint egy kávézóban, törékeny csészék és könnyen felboruló asztalok között. Ahhoz nem fért kétség, hogy Dísa tetszik neki.

– Nem nézed meg, anya? – integetett Rósa.

– De, dehogynem – határozta el magát Dísa, miközben már felkészült egy újabb csalódásra. Leginkább attól tartott, hogy Rósa megkéri, készítse el azokat a méreten aluli példányokat, amelyek a fedélzeten álló kád fenekén hevertek. Ellökte magát a kormányosfülke falától, és imbolyogva indult el. Megállt a lánya mellett, és a mélységbe vesző kék kötelet nézte. A nyugtalan tenger nem sietett elereszteni azt, ami az övé volt, így Frikkinek erősebben kellett húznia.

Végül csak felbukkant a háló, és Frikki bevonta a fedélzetre. Már nem volt olyan lapos, mint legutóbb, amikor csak a csomók dudorodtak ki belőle egy kissé. Az alján, majdnem a legalján volt egy jókora domborulat. Nem fickándozott, mint a halak, és Dísán átvillant, hogy talán egy követ fogtak ki, már ha ezt lehet így mondani. De amikor közelebbről is szemügyre vette az összebogozódott hálón keresztül, elakadt a lélegzete. Nem látta teljesen jól, de mintha egy kis kezet pillantott volna meg. Akkorát, mint egy csecsemőé. Szorosan magához húzta Rósát, mielőtt ő is lehajolhatott volna, hogy megnézze, mi az.

– Mi a fene ez, Frikki?

Előző éjjel nem bírt aludni, folyton az járt az eszében, hogy vízbe fullad, leszarja egy sirály, tengeribeteg lesz, leszakítja egy ujját a csörlő, elkapja a hajócsavar, felborítja őket egy bálna, vagy beesik a hajó és a rakpart közé… arra, hogy egy gyerek akad a hálóba, pont nem gondolt.

Frikki zavart homlokráncolása a legkevésbé sem nyugtatta meg. Dísa egyre erősebben szorította magához Rósát, aki mindenáron közelebb akart kerülni, hogy jobban lásson. Nem mintha lett volna bármi értelme küzdeni vele, hiszen olyan szűk volt a fedélzet, hogy mindenhonnan lehetett látni mindent.

Frikki leguggolt a háló mellé. Nyugodtnak látszott, de amikor kinyúlt a hálóba akadt valami felé, Dísa észrevette, hogy remegnek az ujjai. Ő maga is fintorgott, és a szemét forgatta – majdnem annyira akarta látni azt a valamit, mint nem látni. Frikki felnézett rá, és elmosolyodott, szemlátomást megkönnyebbülten.

– Egy baba!

Felállt, és nekiállt kirázni a háló tartalmát.

Dísa eleresztette Rósát, aki mindjárt odarohant Frikkihez. Feszülten figyelte, ahogy a fedélzetre kigördült a fogás: két kis halacska, egy hínárcsomó és végül a baba.

– Jesszus! – fintorodott el újra Dísa. – Mi ez az ocsmányság?

Három lépéssel a lánya és Frikki mellett termett, hogy jobban lássa. Szótlanul meredtek a nem mindennapi látványra. Most már világos volt, hogy egy játék baba az. Úgy tervezték, hogy külsőre és nagyságra is egy csecsemőre hasonlítson. A lába, ülő helyzetbe fordulva, V alakot formált a rózsaszín test alatt. Egyik keze fel volt emelve, a másik leeresztve. A szája résnyire nyitva, műanyag ajkai éppen csak szétváltak. Arca örökre olyan kifejezésbe dermedt, mintha kérdezni akarna valamit. Ahogy millió másik babáé. Ezt leszámítva azonban kétségkívül nem olyan darab volt, amivel egy játékbolt kirakatában találkozhat az ember.

Már régóta a tengerben lehetett: ellepték a kagylók, fehér férgek és egyéb apró élőlények, amiknek Dísa a nevét sem tudta. A nyakában finom lánc, de hogy mi lóg rajta, azt nem lehetett megállapítani a mellét vastag vértként beborító kagylók és egyéb lények sokasága miatt. Egyik szeme helyén üres lyuk ásított. A másik üvegesen meredt rájuk, és a szemhéja úgy nézett ki, mint ami lecsukódik, ha a babát megbillentik. A szempillája jobbára hiányzott. A haja nagy része is eltűnt, csak szabályos sorokba rendezett lyukak maradtak utána. A maradék sötét csomóba állt össze. Semmi imádnivaló vagy aranyos nem volt benne.

– Hát ez meg kié lehet? – törte meg a csendet Rósa.

– Ez már senkié. – Frikki nem bírta levenni a szemét az iszonyatos látványról. – Valamikor régen egy kislányé lehetett.

– És mit keres a tengerben? – Rósa még mindig hitt abban, hogy a felnőttek minden kérdésre tudják a választ. De már nem volt sok hátra addig a pillanatig, amikor rájön az igazságra.

– Talán a kislány, akié volt, beleejtette egy hajóról. Vagy a rakpartról, és az áramlat sodorta ki idáig. Lehet, hogy ebbe akadt bele a horgászzsinór, felrántotta, aztán beleúszott a hálóba.

Dísa úgy vélte, Frikki jól kezeli a helyzetet. Neki nem kellett hozzátennie semmit.

– Jaj, szegény kislány! – nézett maga elé bánatosan Rósa. – És szegény baba.

Frikki lehajolt, és először mintha be akarta volna húzni a kezét a pulóvere ujjába, mielőtt megfogja a babát. Aztán meggondolta magát, nyilván nem akart puhánynak tűnni. Felemelte a babát, mire annak víz folyt ki a csípőjén.

– Azt hiszem, vissza kellene adnunk őt a tengernek.

– Ne! – kiáltotta Rósa. – Kell nekem!

Dísa újabb fintort vágott.

– Szerintem ez nem jó ötlet. Nézd meg ezt a trutymót rajta. Biztos, hogy ez él.

De most, hogy a halászkirándulás valami eredményt is hozott, Rósa hirtelen megmakacsolta magát.

– Akkor is kell!

Frikki zavarában átváltott hivatali önmagára. Felváltva pillantgatott Rósára és Dísára, miközben valami kompromisszumon törte a fejét. Végül előállt egy bátortalan javaslattal:

– Betehetem egy zsákba?

Inkább kérdezte, mint mondta.

Mielőtt Dísa visszautasíthatta volna az ajánlatot, Rósa már el is fogadta:

– Igen! Tegyed zsákba, és majd otthon lemosom. – Az anyjára nézett, és elmosolyodott. – Hátha megtaláljuk a kislányt, akié volt.

A rajta kifejlődött élővilágból ítélve a baba már évek óta a tengerben lehetett.

– Szerintem az a kislány már kinőtt a babázásból. Valószínűleg el is feledkezett róla.

– Honnan veszed, hogy lány volt? Lehetett egy fiúé is. – Nem ez volt az első eset, amikor Rósa modernebb felfogásúnak bizonyult az anyjánál. – És biztos, hogy nagyon szomorú, amiért elveszítette. Én az volnék. Még akkor is, ha már százéves lennék.

Dísa ebben nem is kételkedett. Nem Rósa volt az egyetlen gyerek, aki élőként tekintett a játékaira. A szülei pincéjében még mindig ott pihent egy halom plüssmackó és baba, amiket neki sem volt szíve kidobni.

Anya és lánya még elvitatkozott egy darabig, Frikki pedig közben zavartan álldogált. Végül Rósa célt ért, és megtarthatta a babát. Frikki látható megkönnyebbüléssel összecsapta a kezét, és azt javasolta, hogy akkor ebédeljenek meg.

Amikor azonban kicsomagolták az ételt, kiderült, hogy egyiküknek sincs étvágya sem Dísa lepénykenyeréhez, sem az olcsó bolti piskótához. Bár a baba már zsákba került, csöppet sem szívderítő látványa még ott lebegett lelki szemeik előtt. Még a sirályok is eltűntek.

Amikor Frikki felvetette, hogy akkor legyen ez a halászkirándulás vége, senki nem emelt kifogást. Frikki megfordította a hajót, és elindultak a part felé.

Rósa lelkesedése végül csupán addig tartott, amíg – az édesanyja kérésére – gumikesztyűs kézzel kivette a babát a zsákból, és betette a fürdőkádba. Aztán megfeledkezett róla. Addig már nem vitte a lendület, hogy meg is tisztítsa. A baba tehát ott ült, és fél szemével Dísát bámulta, amikor vécére ment, majd amikor lefekvés előtt fogat mosott. Ahelyett, hogy visszadugta volna az undormányt a zsákba, Dísa lefényképezte, majd kitette a képet Facebookra.

Úgyis ritkán tudott valami érdekesről beszámolni.

A laptopja még akkor is egyre újabb hozzászólásokról és lájkokról értesítette, amikor le sem csukva a dohányzóasztalra tette, és lefeküdt.

Az éjszaka közepén felriadt. Homályosan tudatában volt annak, hogy valami furcsa zaj ébresztette fel. Valami hangos zörej, ami sehogy sem illett az otthonukat éjszakánként megülő csendbe. Álmosan bújt ki a paplan alól, hogy megnézze, mi volt az.

Lassanként magához tért, és eszébe jutottak az üres üdítősdobozok, amelyeket a függöny mögött az ablakpárkányon tárolt az alig használt étkezősarokban. Az ablak a hátsó kertre nézett. A fővároson betöréshullám söpört végig, és Dísa úgy vélte, a legnagyobb valószínűséggel itt próbálhatnak meg behatolni a tolvajok. Arra gondolt, hogy a lezuhanó dobozok zaja majd elriasztja őket innen. Egy másik házhoz.

De ha hinni lehetett a híreknek, a bűnözési hullám már elült. Dísa azért csak ott hagyta a dobozokat, bár azt már nem ellenőrizgette folyton, hogy be van-e zárva az ablak. Lehet, hogy lefekvéskor nyitva hagyta? Nem emlékezett, de most már egyre erősödött a gyanúja, hogy a dobozok okozták a zajt, ami felverte. Mi más lehetett volna? Megtorpant a hálószoba ajtajában, és próbált a betörésnél valószínűbb magyarázatot találni. Bemászott az ablakon egy macska. A felső szomszédnál a padlóra esett egy váza. Autók karamboloztak az utcán. Nekirepült az ablaknak egy nagy madár. Magától bekapcsolt a tévé. Földrengés volt. Volt miből válogatnia.

Dísa megnyugodott egy kicsit. Egyúttal ráeszmélt, hogy nagyon kell pisilnie.

Kiment a fürdőszobába, hogy könnyítsen magán, egyszersmind nyerjen egy kis időt. Nem találta vonzónak a gondolatot, hogy őrjáratra induljon. Biztos volt benne, hogy szívrohamot kap, ha akár csak egy macskával is összetalálkozik. A körülményekhez képest azonban meglepően nyugodt maradt. Általában akkor is idegesebb lett, amikor vihart jeleztek. Pedig nem volt trambulin a kertben, sem laza cserepek a tetőn. Ült a vécén, és nagyon büszke volt magára. De ez nem tartott sokáig. A nappaliból az az ismerős hang hallatszott, amit a laptop adott, amikor bekapcsolták. Nagyot dobbant a szíve, de aztán eszébe jutott, hogy a számítógép újra szokott indulni, miután végzett az automatikus frissítésekkel. Nyilván most is ez történt. Elvégre nincs az a betörő, aki betörés közben leülne internetezni.

A baba egyre őt bámulta a kádból. Dísa elfordult, és a pisilésre koncentrált, de a baba ellenállhatatlanul vonzotta a pillantását. Megbabonázva meredt a műanyag szemre, amely mintha követte volna a mozgását, ahogy a vécépapírért nyúlt. Persze ez csak optikai csalódás volt, mint azoknál a portréknál, amelyek mintha folyton az embert figyelnék. Aggodalomra semmi ok. De akkor is.

Dísa rögtön elfeledkezett a baba szeméről, amikor újabb zaj ütötte meg a fülét. Ez nem üdítősdoboz volt. Sem macska. Sem karambol. De még csak nem is egy váza tört össze. Még kevésbé földrengés. Ez egy ismerős zaj volt.

A laza parketta nyikordult meg a folyosón a vécéajtó előtt.

Dísa felállt, és a bokájára tolt pizsamanadrágjában a csukott ajtóhoz lépett. Mielőtt azonban a kilincshez ért volna, azt a túloldalról lenyomta valaki. Az ajtó lassan kinyílt, és a baba mintha elvigyorodott volna, amikor Dísa meglátta, ki áll a küszöbön. Nem olyasvalaki, akire számított.

IDÉN MÁJUS

2. fejezet

Az éjszaka csöndjét a cipzár éles hangja törte meg, ahogy Abby kinyitotta a sátrat. Korábban még kellemes volt a csend, amelyben csak a madárdal emlékeztetett arra, hogy a barátjával nincsenek egészen egyedül az ismeretlen tőzeglápon. De mostanra nyomasztóvá vált. A madarak elhallgattak, biztosan aludtak valahol a zsombékokon, vagy az alacsony bozótosban, ami mellett letáboroztak. Rendes fák, amelyek rejtekhelyet nyújtottak volna számukra, nem voltak.

Amióta elhagyták a fővárost, a természetet mintha megnyírták volna: semmi nem nőtt fél méternél magasabbra. Ehhez hozzá kellett szokni, de nem telt bele sok idő, és már tetszett is neki. Mindenfelé pompás kilátás nyílt, és a fák egyáltalán nem hiányoztak. Kicsit mindig is félt az erdőktől a sok gyerekkori mese miatt, amikben gyerekek tévedtek el az egyforma fák között, és nyomuk veszett. Aztán némelyikük meglett, némelyikük nem. Persze a turistáknak szóló honlap, amit az út előtt elolvasott, világosan elmagyarázta, hogy ezen a fátlan vidéken is el lehet tévedni. És épp, ahogy a mesékben, van, aki előkerül aztán, és van, aki meg nem.

A szél megfordult, és füstszagot sodort Abby orrába. Kövekből kerek tűzrakó helyet építettek a sátor mellé. Fák nem voltak itt, de kövek mindenhol. Azzal a száraz fával tüzeltek, amit Lenny a bozótból szedett össze. Olyan gyorsan elégett, hogy a kolbász kívül szenes lett, belül pedig hideg maradt. Azért csak megették, és titokban még örültek is, hogy a tűz ilyen hamar kialudt. Ahogy belobbant, ráeszméltek, hogy ha kiszabadul a kőgyűrűből, leégetheti az egész mezőt, a sátorral és velük együtt. Nem ez volt az első eset, amikor megkésve jöttek rá, hogy hülyeséget csináltak. Itt volt mindjárt maga ez az út is. Ha kicsit gondolkodtak volna előtte, Abbynek most nem kellett volna bekúsznia egy hideg sátorba a fagyos tavaszi éjszakán egy olyan országban, ahol nem nőnek fák, de annál több a kő és a szél. Erővel felidézte magában az elviselhetetlen spanyolországi hőséget. A kegyetlenül tűző naptól leégett, hámló vállukat, az izzadságot, ami csak úgy ömlött róluk, valahányszor komolyabb erőfeszítést tettek annál, hogy a vizespalackért nyúltak. Lenny valamivel jobban bírta nála, mert kevésbé volt világos a bőre, és általában jobban viselte a kellemetlenségeket. Ő még az árnyékból is kimerészkedett. Az olcsó szállodában kevés volt a napozóágy és a napernyő, úgyhogy hajnalban kellett kelniük, ha mind a kettőből le akartak foglalni. Míg Abby az árnyékban heverve igyekezett nem elájulni, Lenny olykor szóba elegyedett a többi vendéggel, vagy hozott neki enni- és innivalót. Ő estig talpra sem tudott állni. A forróság még akkor is kibírhatatlan volt, de legalább már a nap nem tűzött.

Amikor Lenny az egyik sétáról visszatérve leült mellé, és azt javasolta, hagyják ezt, és menjenek inkább Izlandra, kis híján elsírta magát. Már az ország neve is úgy hatott rá, mint valami hűsítő balzsam. Épp akkor vette észre, hogy a lábára terített törölköző alól kikandikáló lábujjai olyanok lettek, mint a tűzvörös koktélvirslik.

Aztán amikor beesteledett, és lement a nap, az ötlet veszített valamennyit vonzerejéből. Úgy pattogtak a fejében a különféle gyakorlati megfontolások, mint az olcsó tűzijáték-rakéták. Nagy durranással tűntek fel, majd gyorsan kiégtek, amikor úgy döntött, nem vesz tudomást róluk. Ugyanis ha elgondolkodik rajtuk, valószínűleg csírájában elfojtja az ötletet. Kicsit aggódott a szállás és az utazás miatt. Az ilyesmi Izlandon jóval többe került, mint amennyit megengedhettek maguknak. A lakbért még csak ki tudták fizetni minden hónapban, de ahogy távolodtak a fizetésnaptól, egyre szűkösebben éltek. Hitelkártyáik keretét már kimerítették, és a bankkártyájuk mögött is csak üres számlák rejtőztek. Az eurókészlet, amit útiköltségnek hoztak magukkal, rohamosan apadt. Az ötlet, hogy utazzanak Izlandra, kész abszurdum volt. De azért csak belevágtak. Lenny telebeszélte a fejét.

Azt mondta, beszélt egy férfival a medence melletti bárban, aki nem tudja felhasználni a repülőjegyeit, és felajánlotta, hogy odaadja nekik ingyen. Csak a nevek átíratásáért kell egy kisebb összeget fizetniük, ha ragaszkodnak hozzá. Az illető bérelt két biciklit is, és nem térítik vissza a pénzét, úgyhogy azokat is megkaphatják, ha akarják.

Sajnos ez a jóember visszatérítés nélküli szállást nem foglalt. Helyette adott Lennynek egy sátrat meg két hálózsákot, amiket az útra vásárolt. Az csak az átvételkor derült ki, hogy túl sokat nem költhetett rájuk.

Kinek kell szálloda? Sátorozni sokkal vagányabb, és Izlandon akárhol lehet vadkempingezni. És oda tekerünk, ahova csak szeretnénk. Izland baromi jó hely, biztos nem kell messzire menni, hogy valami különlegeset lássunk. Kaját meg viszünk magunkkal. Azt Spanyolországban is meg kéne vennünk.

És így tovább. Csakhogy ezekről az elképzelésekről nagyrészt kiderült, hogy nem egészen vagy egyáltalán nem fedik a valóságot. Például, még mielőtt elhatározták volna magukat, azt olvasták az interneten, hogy Izlandon az ősi törvények értelmében szinte bárhol szabad sátorozni. Ez azonban nem egészen így volt. Miután többször is kinevették őket, amikor az ősi törvényekre hivatkoztak, rájöttek, hogy a honlap igencsak lazán értelmezte azokat. Első este órákig keresgéltek egy helyet, ahol eltölthetik az éjszakát. Aztán hajnalban arról a mohával benőtt városszéli pusztáról is elzavarták őket. Azt remélték, most, hogy kicsit kijjebb jöttek, ki a síkságra, megmenekültek ettől. És az új táborhelyükön eddig nem is zargatta őket senki.

Lenny ragaszkodott hozzá, hogy minél előbb hagyják el a várost, és hallani sem akart arról, hogy az első éjszakát Reykjavíkban töltsék, ahogy eredetileg tervezték. Úgy volt, hogy a laugardaluri kempingben szállnak meg, közel a népszerű geotermikus szabadtéri uszodához. Lenny azonban azonnal ott akarta hagyni a várost. Abbyt ez meglepte, mert a férfit nem éppen úgy ismerte mint a természet szerelmesét. Lenny csak akkor lazult el, és kezdte jól érezni magát, amikor maguk mögött hagyták a civilizációt. Abby nem kommentálta ezt, csak örült, hogy a barátja újra a régi; már kezdett attól félni, hogy meggondolja magát, és az egész utazást tönkreteszi. Igaz, a férfi igyekezett leplezni nyugtalanságát, de Abby már túlságosan jól ismerte őt.

Abby bemászott a sátorba, és behúzta maga mögött a cipzárt. Az útról letérve egy megsárgult, hepehupás mezőn táboroztak le, az alacsonyra nőtt bozótos mellett. A mezőn túl egy hegy magasodott; elsőre nem tűnt különösebben magasnak vagy meredeknek, de aztán meglepően nehéz volt felkaptatni rá.

Nem tűnt valószínűnek, hogy innen is elhajtják őket – dacára annak, hogy a kerítésen, amelyen átmásztak, egy tábla hirdette, hogy magánterület, és tilos sátorozni. Ezzel együtt megkockáztatták, mivel nem sok helyivel találkoztak errefelé. Leszámítva a városkát, amin átgurultak, csak más turistákat láttak. Mintha az utak kizárólag buszok és bérelt autók számára lettek volna fenntartva, ráadásul nem sok olyan őrült volt, aki biciklivel közlekedett. Csupán egy másik párt láttak, aki két kerékre pattant. Ők is eltekertek mellettük anélkül, hogy egy pillantásra méltatták volna őket.

Bent a sátorban, ha lehet, még hidegebb volt. A hegyekben esett, és a levegőben a sátorrudakra akasztott vízálló ruhák szaga terjengett. Abby biztos volt benne, hogy a ruhák pontosan ugyanolyan nedvesek, mint amikor levetették őket. A szag nem sokat javult, amikor lehúzta a cipőjét, de már nem érdekelte. Fáradt teste pihenésért kiáltott, és most végre lefekhetett. Bedugta a fülébe a kis vezeték nélküli fülhallgatót, és a telefonján elindította a kedvenc számát. Takarékoskodnia kellett volna a töltéssel, de egyetlen dal csak nem számít annyit.

Amikor már szólt a fülében az élénk zene, a lámpáért nyúlt a hálózsákja lábánál, és bekapcsolta. Elég ócska jószág volt, így néhányszor meg kellett ütögetnie, mire halvány fénybe borította a káoszt. Abby a homlokát ráncolva nézett végig a rendetlenségen. Amikor Lennyvel kimásztak a sátorból, mintha valahogy máshogy nézett volna ki. De talán csak a furcsa megvilágítás miatt látta így.

Kifújta a levegőt. Lehelete fehér felhői szinte azonnal eloszlottak, nem úgy, mint a valahol a ruhák alatt vagy az egyik üres ételesdobozban lapuló e-cigi vastag gőze. Savanyú ízt érzett a szájában, de túl fáradt volt ahhoz, hogy nekiálljon a fogkefe és a vizespalack után túrni. Elhatározta, hogy reggel ez lesz az első dolga.

Összeszorította a fogát, aztán ledobta a kabátját, és elkezdett vetkőzni. Előző éjjel felfedezte, hogy a hálózsákban jobb csaknem meztelenül aludni, mint felöltözve. Nem sok olyan ruhájuk volt, amit itt viselhettek, hiszen spanyolországi üdülésre pakoltak, nem izlandira. Ezért takarékosan kellett bánniuk azzal a néhány darabbal, amely megfelelt a hűvös tavaszhoz. Ha ugyanabban a nadrágban alszik, amit napközben is viselt, gyorsabban koszolódott volna.

A combja és a vádlija mintha lángra gyúlt volna, ahogy lehúzta a nadrágot. Mivel a lábujjai még mindig fájtak a leégéstől, a zoknijával meg sem próbálkozott. Majd alszik abban. Az egész napos biciklizés, egy kis be nem tervezett hegymászással kiegészítve, teljesen kikészítette. Nem volt nagy bringás – ahogy egyébként Lenny sem. Otthon még kondibérletük sem volt. Egy nap alatt hozzászokunk, mondta Lenny. Hát nem szoktak hozzá. Most még rosszabb volt, mint reggel.

Hirtelen azt érezte, hogy nagyon kell pisilnie. Nyögve nyúlt a lábához a cipőjéért. Ha Lenny meg tudta mászni a hegyet egy szál vékony rövidnadrágban, neki is képesnek kell lennie bugyiban kimászni a sátorból. Végigpásztázott a lámpával a sátor alján, a vécépapír-gurigát keresve, aminek ott kellett lennie valahol. A dal véget ért, és a hirtelen beálló csendben megütötte a fülét valami, ami kiáltásnak hangzott. Kivette a fülhallgatót, és fülelni kezdett.

– Lenny?

Elesett, eltört a lába, és most segítségért kiabál? Akár az egész dalt is végigordíthatta, anélkül hogy meghallotta volna, olyan hangosan szólt a zene.

Kintről valami zörej hallatszott, mintha valami gyorsan mozogna a sátor mögötti száraz bozótban. Abby fellélegzett. Biztos Lenny az. Kicsit lemaradt visszafelé, mivel ő itta meg a nagy részét az olcsó vörösbornak, amit magukkal vittek a hegyre. Maga a hegymászás is az ő ötlete volt, ami azután fogant meg a fejében, hogy benyakalt egy fél üveget abból az ótvar helyi rövidből, amit a vámmentes boltban vettek. Abbyt köhögés elleni szirupra emlékeztette. Sűrű volt, sötét, nehéz, az íze pedig, mint valami orvosságé, amibe mentolt szoktak keverni, hogy elnyomja az eredeti bukéját. Neki egyetlen korty elég volt belőle, és Lenny azzal sem tudta meggyőzni, hogy az alkohol melegen tartja az embert. Így aztán az egész üveg Lennyre maradt, akin egyébként a túra során nem látszott, hogy kevésbé fázna, mint Abby. Sőt, inkább ellenkezőleg. A vörösbornak végképp nem volt semmi melegítő hatása. Mire kivégezték az üveget a hegytetőn, Abby úgy érezte, mintha jégpáncélba lenne burkolva.

Persze le kellett volna beszélnie Lennyt a hegymászásról. De őszintén szólva túl nagy kísértést jelentett, hogy milyen pompás fotókat készíthet majd a hegycsúcsról. Már látta is őket maga előtt: a túracipős lábuk, a vörösborral félig teli műanyag poharak, az odalent elnyújtózó táj. Így hát hagyta magát elcsábítani. Csakhogy a lassanként leszálló alkonyatról megfeledkezett. Mire felértek a meredek lejtőn, már nem maradt annyi fény, hogy fotózhasson. Azért megpróbálta, de a képek olyanok lettek, mint a legtöbb, amit az út során készített: nem elég jók a közösségi oldalakra. Eddig minden erőfeszítése hiábavaló volt. Ha nem esett, akkor borús volt az ég, vagy idegenek trappoltak bele a jól megkomponált képbe. Az a veszély fenyegetett, hogy ha ez így megy tovább, semmi posztolásra érdemeset nem tud lőni, és ő lesz az első turista Izlandon, aki nem árasztja el menő fotókkal a közösségi médiát.

Csak egyetlen hordozható töltőjük volt, annak kifogytával pedig lemerülnek a telefonjaik, és nem lehet többé fényképezni. Errefelé nem sűrűn akadtak konnektorok. Úgy próbáltak spórolni a töltéssel, hogy repülő üzemmódba állították a telefonokat, és kikapcsolták őket, amikor épp nem fényképeztek velük. De így is, akárhányszor bekapcsolta Abby a magáét, azt látta, hogy az akku megint veszített töltéséből. Ráadásul a másnapi nap fényképanyagban gazdagnak ígérkezett. Részben épp az a gondolat tartotta őt melegen, hogy a túra végeztével majd eldicsekszik vele a világnak. Utána már a családja sem fog kiakadni, amiért ilyen meggondolatlanok voltak. Azóta ezen rágódott, hogy Lennyvel maguk mögött hagyták a hőséget, és felszálltak a légkondicionált repülőgépre. Hibát követnek el. Nagyon nagy hibát. Ugyanezt érezhette Lenny is, aki felszálláskor idegesnek látszott, mintha megbánta volna az elhamarkodott döntést. De egyikük sem szólt egy szót sem, csak bátortalanul egymásra mosolyogtak, aztán szótlanul bámulták maguk előtt az üléstámlát.

Igazából Lenny már a repülőre szállás előtt elbizonytalanodott. Az elutazásuk előtti éjszakán Abby arra ébredt, hogy a férfi a kempingfelszereléssel babrál. Felemelte a fejét, és megnyugtatta, hogy minden rendben lesz. Majd meglesznek. Lenny zavarba jött, amiért rajtakapták, hogy kételyei vannak az izlandi úttal kapcsolatban, és azt mondta, elszív egy e-cigit, és ha már kimegy, viszi a szemetet is. Mire visszajött, Abby már aludt.

A zörgés elült, és Abby arra gondolt, hátha Lenny megállt pisilni. Hegyezte a fülét, de nem hallott semmi zajt. Meg egyébként is valószínűtlen volt, figyelembe véve, hányszor könnyített magán a férfi lefelé jövet. Ezért is maradt le. Ő meg túlságosan fázott ahhoz, hogy folyton rá várjon.

Talán csak kifújta magát. A zörgés most gyorsan közeledett a sátorhoz, mintha Lenny futna. Biztos szeretett volna már ő is lefeküdni. Abby őszintén remélte, hogy nincs kedve szexelni. Neki egész biztos nem volt azok után, amit a nyereg művelt a belső combjával.

A zaj megint elhalt.

– Lenny! – kiáltotta teli torokból Abby, abban a reményben, hogy a barátja így akkor is meghallja, ha esetleg kidőlt. Négy fokban odakint tölteni az éjszakát nem lett volna jó ötlet. Senki nem akar a hűtőben aludni, pláne nem rövidnadrágban.

Lenny nem válaszolt. Olyan tökéletes volt a csönd, hogy Abby egy pillanatig azt hitte, megsüketült. De aztán újra felhangzott a zörgés, és sebesen közeledett. Lenny futott a sátor felé. Szóval nem ájult el. De akkor miért nem válaszol?

Megint elkiáltotta magát.

Semmi válasz.

A zaj azonban most is megszűnt, mintha Lenny mindannyiszor megállt volna, valahányszor a nevén szólította. Abby várt, amíg a növényzet újra zörögni kezdett, majd megint kiszólt:

– Lenny!

Válasz nem jött, csak a zaj szakadt meg újra. Amikor megint felhangzott, úgy tűnt, Lenny elérte a sátor hátát. Abby beledugta egyik lábát a cipőbe, és fájdalmasan felszisszent, amikor a fájós lábujjai hozzáértek.

Ebben a pillanatban kialudt a lámpa. Abby reszketve ült a sötétben, bugyiban, pólóban és fél pár cipőben. Most, hogy nem látott, kiélesedett a hallása, és Lenny minden egyes lépését hallotta a száraz fűben, egészen a sátor bejáratáig.

– Lenny!

Semmi válasz.

– Lenny! – Abbynek ez már nagyon nem tetszett.

A cipzár ugyanolyan hangosan nyílt, mint az imént. Talán még hangosabban. Mintha bőr hasadna szét. Abby odafordult, és Lenny homályos alakja sejlett fel előtte, amint odakint áll. Aztán a férfi lehajolt, hogy bebújjon.

És ekkor vette észre Abby.

Hogy ez nem Lenny.

Ez valaki más.

A gazda szeme másnap reggel akadt meg a tőzeglápján álló sátron. Lehúzódott, kiszállt a kocsiból, majd átmászott a kerítésen, és átvágott a hepehupás, bozótos terepen. Megállt az olcsó, roskatag sátor előtt, amin látszott, hogy az első komolyabb szél kisodorja a tengerre. Felkészült, hogy jól leordítja az idegeneket, akik az otthagyott biciklikből ítélve ketten lehettek. De aztán elbizonytalanodott a nyitva álló sátor láttán. Nem látott senkit, és a kiáltására sem kapott választ. Lehajolt, és benézett.

Sehol senki. A sátor üres volt. Legalábbis ember nem volt benne, csak kempingfelszerelés meg mindenféle kacat. A rendetlenséget látva már azon sem csodálkozott, hogy a sátor tulajdonosai nem zavartatták magukat a táblái miatt. A sátor alját, a szétszórt holmikat, de még a ponyvát is sötét foltok éktelenítették. Olyan volt, mintha felrobbant volna odabent egy konzervdoboz, ami valami ehetetlent tartalmazott. Hogy lehet ilyet művelni?

A gazda kiegyenesedett, és körülnézett. Felforrt benne a düh, amikor a sátortól nem messze megpillantotta a tűzrakó helyet. A sátorozóknak azonban nyomát sem látta. Sem a mezőn, sem a bozótban, sem a hegyoldalban, sem az úton. Magában tanakodva, ingerülten állingált ott egy darabig. Lehet, hogy buszra szálltak, és elmentek a Gullfosshoz vagy a Geysirhez.

Abban mindenesetre biztos volt, hogy nem fog itt álldogálni és várni rájuk, így megfordult, és visszament az autójához. A szél erősödni kezdett, és hallotta, ahogy a háta mögött csapdos a sátorponyva.

Rohadt külföldiek.

Este is arra járt, de a sátor és a biciklik addigra eltűntek. Az ügyetlenül kirakott tűzhely volt az egyetlen nyoma annak, hogy valaha ember járt a lápon.

AUGUSZTUS

3. fejezet

Péntek

Volt néhány dolog, ami nélkül Huldar nagyon jól meg tudott volna lenni. Ide tartoztak például a hullák és a hajózás. Ezért aztán különösen megviselte, ha a kettővel egyszerre akadt dolga, mint most is. Minden erejével igyekezett leplezni, milyen rosszul érzi magát, és eddig sikerrel is járt. Aztán a hajó megállt, és billegni kezdett, fel-le. Huldar legnagyobb kétségbeesésére pontosan ilyen ütemben erősödött és gyengült a hányingere is.

Magát az utat egész jól bírta. Könnyebben viselte, amíg a hajó a hullámokat szántotta. Most, hogy megállt, benne indult mozgásnak minden. Éppúgy, mint akkor, amikor fiatalabb korában, életében először és utoljára, kipróbálta a matrózmesterséget. Az az út is jól indult – de annál rosszabbul végződött. Több ilyet nem is ajánlottak fel neki. Ami semmit nem számított, mert úgysem fogadta volna el. Jobban is el tudta tölteni az életét, mint a fedélzeten, kétségbeesve reménykedve abban, hogy a következő hányással nem jönnek fel a belei is. Amikor végre partra szállt, megfogadta magának, hogy soha többé nem teszi a lábát hajóra.

A sors azonban Huldar minden erőfeszítése ellenére valami mást tartogatott számára. Miután a halászszakma ki volt zárva, ácsnak állt. Aztán rendőr lett belőle. Álmában sem gondolta volna, hogy pont ez a munka viszi majd vissza a tengerre. De hát ilyen az élet. Az ember sosem tudhatja, hová lyukad ki benne.

– Ott is van.

Huldar körülnézett. Eddig a korlátnál állt, és mereven nézte azt, ami még látszott a szárazföldből a tenger és az ég között. Azon a bizonyos egyetlen úton a társai azt mondták, hogy ha egy fix pontot bámul, az enyhít valamit a tengeribetegségen. Ez a módszer akkor sem segített, és az idő mit sem növelt a hatékonyságán. Pont ugyanolyan pocsékul volt, mint amikor otthagyta a többieket a másik korlátnál azzal az ürüggyel, hogy dohányozni megy. Ebben a pillanatban semmi sem állt távolabb tőle, mint hogy rágyújtson. Csak ez jobban hangzott, mint az, hogy „bocs, megyek hányni”.

– Rosszul vagy?

Erla egész közel jött hozzá, és oldalra billentett fejjel figyelte az arcát. Huldar tükör nélkül is tudta, hogy halottsápadt. Így közelről látta, hogy Erla is falfehér. Bár ez még nem jelentett semmit. Senki sem volt lebarnulva Izlandon az elmúlt száz év legesősebb nyara után.

– Nem. Jól vagyok. – Tudta, hogy a főnöke nem hisz neki, de nem érdekelte. Úgy nevelték, hogy legyen kemény, és ne mutassa jelét gyengeségnek. Most már nehéz lett volna változtatni ezen. Ezért nem habozott, amikor Erla megkérte, hogy menjen vele. Dacára régi fogadalmának, és annak, hogy jól tudta, mit tesz majd vele az út. Ám nem csak az arcvesztéstől félt. Mostanában kezdett javulni a viszonyuk Erlával, és szerette volna, ha ez így is marad. Ha nemet mond, azt a főnöke biztosan félreérti. Neki meg már elege volt abból, hogy egyfolytában a kapcsolatukat foltozgassa. Sajnálta, hogy Erla nem férfi. Akkor nyugodtan visszautasíthatta volna a feladatot, nem kellett volna attól tartania, hogy a főnöke valami mást lát bele azonkívül, hogy nem akar menni. Ő maga legalábbis ilyen egyszerűen gondolkozott, míg az öt nővére minden ártatlan megjegyzés mögé a lehető legrosszabbat magyarázta be magának.

– Na és te? – kérdezett vissza. Erlát is látta már jobb bőrben.

– Én is jól vagyok. – Erla kissé hátrébb húzódott, nyelt egyet, és pislogott. Egy kicsit túl hosszan tartotta csukva a szemét ahhoz, hogy hihető legyen a válasza. Szóval mindketten tettettek. – Lemaradsz a legjobbról. A tengeralattjáró talált valamit. Mintha csontokat látnánk a képernyőn. Talán ujj- vagy kéztőcsontok. Mindenesetre elég kicsik. Az is lehet, hogy valami rák elhurcolta őket, és a többi odébb van, de legalább nyomon vagyunk.

A fedélzet túloldaláról nehéz kábel lógott le a hullámzó tengerbe. Egy kis távirányítású tengeralattjáróhoz csatlakozott, amely a tengerfenéken kutatott emberi maradványok után, és a kábelen keresztül küldte fel az információt. Huldar ugyan most először szállt hajóra rendőri pályafutása során, de nem ez volt az első alkalom, hogy a rendőrség a tengerben keresett valamit. Azt hallotta, hogy általában a mélyebb vizekben kutakodnak, szonárral, és olyan tengeralattjárókkal, amik csak fényképeket tudnak készíteni. Ráadásul ezeket csak azt követően lehetett megnézni, hogy az eszköz a felszínre bukkant, ezért az ilyen munka rendszerint nem ment olyan gyorsan, mint ez itt. Ezt az új eszközt most vetették be először, így a tragikus körülmények ellenére kevesen tudták leplezni az izgalmukat, amikor a kamera képe megjelent előttük.

Huldar volt az egyetlen a fedélzeten, akit egyáltalán nem dobtak fel az események. De mielőtt úrrá lett volna rajta a hányinger, azért ő is odament a többiekhez megnézni, mit lát a tengeralattjáró. A látvány nem volt valami lélegzetelállító: zavaros víz és egyenetlen tengerfenék. Itt-ott egy-egy sietősen menekülő apró tengeri élőlény vagy egy hínárcsomó. Majdnem teljesen színtelen és roppantul unalmas volt minden.

Lehet, hogy Erla gyomra is forgott, ám érdeklődését az sem tompította. Belevaló zsaru volt. Normális körülmények között Huldar magáról is ezt állította volna, de azért megvoltak a maga határai. Látott fényképeket a lábról, amely errefelé akadt bele egy halászhálóba, és az éppen elég volt. Semmi szükségét nem érezte, hogy tanúja legyen annak, amikor, ha egyáltalán, a tengeralattjáró ráakad egy másik lábra a tengerfenéken.

Azért amikor Erla megmutatta neki a fotókat, képes volt alaposabban szemügyre venni őket anélkül, hogy elfordult volna. A befűzött, kifakult Nike cipőből két lábszárcsont lógott ki, benne pedig valami rémségesből látszott egy kicsi. A cipő levétele után készült képen nem időzött sokat, így is eleget látott már, hogy értse, miről van szó. A negyvenegyes láb egy nagy lábú nőé, egy kis lábú férfié vagy esetleg egy kamaszé lehetett.

Erla ügyesen egyensúlyozott, amikor a hajó hirtelen billent egy nagyot. Egy pillanatig úgy látszott, segítség nélkül is felülkerekedik a helyzeten, de aztán mindkét kezével elkapta a korlátot. Áthajolt fölötte, behunyta a szemét, majd vett egy nagy levegőt. Olyan volt, mintha túl sokáig lett volna víz alatt. Most már nem lehetett kétséges: ő is a tengeribetegséggel küzdött. Csak éppen jobban csinálta, mint Huldar. Odafordult hozzá, és úgy folytatta, mintha mi sem történt volna:

– De remélhetőleg a többi testrész is itt van a közelben.

– Remélhetőleg. – Huldar mosolyogni próbált. Persze a többiekkel együtt tényleg remélte, hogy a test többi darabja is előkerül, de mindent meg akart tenni, hogy ne kelljen látnia. Főleg, ha sikerül a fedélzetre emelni. Erre a célra volt a hajón egy másik, különlegesen felszerelt, vezető nélküli tengeralattjáró. Bár a kontinentális self egyik hátsága emelkedett alattuk, a víz még így is túl mély volt a búvároknak. Az utolsó mélységi adat, amit Huldar hallott, mielőtt otthagyta a többieket, nyolcvanhárom méter volt.

– Az lenne a jó, ha találnánk valamit, ami elég ép maradt, hogy gyorsan azonosíthassuk. Mondjuk egy koponya, aminek megvan a teljes fogsora.

Huldar közbeszúrta azt, amiben ő reménykedett:

– Vagy egy ruha, aminek valami vízálló irat vagy hitelkártya van a zsebében.

– Vagy az. – Erla nem látszott valami optimistának. Megint elsápadt, kifújta a levegőt, és grimaszolt. – Az a baj, hogy fingom sincs, hogy bomlik egy hulla az izlandi tengerfenéken. Hogy milyen gyorsan, meg ilyenek.

– Ja. Az nagy szívás. – Vagy nem. Huldar átgondolta azt a keveset, amit a kikötő felé menet megtudott a témáról. Mielőtt beszálltak volna a kocsiba, Erla átadott neki egy kinyomtatott külföldi cikket, hogy fussa át. Olyan disznótetemek bomlásáról szólt, amelyeket a tengerfenékre helyeztek, hogy tanulmányozhassák rajtuk a folyamatot. A cikkben azt írták, hogy a disznó hasonlít az emberre, amennyiben nagy testű, szőrtelen, és hasonló baktériumflóra él az emésztőrendszerében. Teste bomlásának üteme tehát összehasonlítható egy felnőtt emberével. A vizsgált három disznótetem közül kettőből egy hónap alatt csak a csontváz maradt, a harmadik esetében azonban ugyanez jóval tovább tartott. Huldar olyan rosszul lett olvasás közben, hogy azt már nem sikerült megértenie, mi okozta ezt az eltérést. Csak annyit fogott fel, hogy a dolognak a tetemeket körülvevő víz oxigéntartalmához volt köze. Fogalma sem volt, mennyi oxigént tartalmaz az óceán Izland partjai mellett, ahogy egyetlen más változót sem ismert azok közül, amelyek a cikk szerint hatással voltak a folyamatra.

– Az a csont a képernyőn teljesen tisztának látszott. Mint azok, amik a cipőből lógtak ki. Úgyhogy valószínűleg csak további csontokat fogunk találni. Már ha találunk még egyáltalán valamit. Az is lehet, hogy a többi lent van az iszapban. – Erla rövid haja lobogott a szélben. Próbálta a füle mögé tűrni, de hiába. – Mázli, hogy a cipőben volt hús. Ez megkönnyítheti a DNS-elemzést.

– Igen. – Huldar a messzeséget fürkészte abban a reményben, hogy valahol végre rálel egy fix pontra. A cipőben rothadó hús gondolata nem sokat enyhített a tengeribetegségén.

Erláén viszont nem is súlyosbított, legalábbis abból ítélve, hogy folytatta a témát.

– Reméljük, a halottnak a ruhái is elég vastagok voltak, hogy az állatok ne tudják magukat átrágni rajtuk. Bár akkor még mindig ott van az a probléma, hogy a fejet valószínűleg csontig pucolták. Kivéve talán a hajas fejbőrt. Úgy tudom, a haj ilyenkor ugyanúgy működik, mint a ruha.

Huldar mély lélegzetet vett. Muszáj volt témát váltania, ha nem akarta elhányni magát.

– Mit gondolsz, ki lehet ez? Egy öngyilkos? Vagy egy turista, akit elsodort a víz Reynisfjarától?

Erla megvonta a vállát.

– Mit tudom én. Folyton eltűnnek emberek. Amíg ki nem derül, mennyi ideje van a vízben, semmi értelme találgatni. Úgyis az azonosító bizottság elé fog kerülni. Aztán ha ők találnak valami gyanúsat, szólnak nekünk, hogy nyomozzunk, de az nem valószínű.

A bizottság dolga a balesetek és természeti katasztrófák áldozatainak azonosítása volt, vagy éppen a véletlenül előkerülő emberi maradványoké, mint ebben az esetben. Huldarnak nemrég ajánlották fel a bizottságban a rendőrségi nyomozóiroda helyettes képviselői posztját, de gondolkodás nélkül visszautasította. Épp elég hullával találkozott a munkája során, nem vágyott még többet látni. Egy pillanatra sem bánta meg a döntését, és különösen most nem. Egyáltalán nem csábította a gondolat, hogy részt vehetne az előkerült láb miatt összehívott bizottsági értekezleten.

Erla eleresztette a korlátot, és megbökte Huldart.

– Na gyere! Nem azért szálltam tengerre, hogy lemaradjak arról, ha kapás van.

Huldar mormogott valami olyasmit, hogy mindjárt megy, de amint Erla otthagyta, újra hátat fordított a fedélzetnek. A távoli szárazföldet bámulta, és odaképzelte magát, két lábbal a szilárd talajon állva. Aztán behunyta a szemét, és mélyeket lélegzett, mint az imént Erla. Ez lassan, de biztosan hatott, és egy idő után képesnek érezte magát arra, hogy csatlakozzon a többiekhez.

Még nem ért oda, amikor a képernyő előtt összegyűlt kis csoportból izgatott kiáltás szakadt fel. Neki épp elég volt hallani, hogy mit látnak, mert mint kiderült, meglett a másik láb. Pontosabban a letisztogatott csontjai, amelyek az iszapba ágyazódott cipőből álltak ki.

A hangulat gyorsan újra komolyra váltott, amikor mindenkinek eszébe jutott, hogy miért vannak itt. Ez nem volt ritka náluk, hiszen emberölési ügyekkel foglalkoztak, ahol sem a siker, sem a győzelem nem adott okot különösebb örömre.

Erla vette észre először, hogy Huldar hátramaradt. Megfordult, és szívből rámosolygott, még némi szín is visszatért az arcába. Huldarnak csak egy bágyadt mosolyra tellett viszonzásképp.

– Nem fogod látni, ha nem jössz ide! Jó helyen vagyunk! – Szerencsére nem következett be, amitől tartottak: a holttestet nem hurcolta szanaszét a rákok serege. – Nem érdekel?

– Jó lesz itt nekem. – Huldar aggodalma, hogy Erla tovább nógatja, alaptalannak bizonyult. Ugyanis a képernyőn megjelent még valami, ami magára vonta a csapat figyelmét.

– Szerintem ezek itt egy kar csontjai – mutatta a parti őrség képviselője. – Nem?

A tengeralattjáró kezelője a távirányító karjával ügyeskedett, miközben mindenki közelebb hajolt, hogy jobban lásson.

Erla kiegyenesedett, és megpróbálta összefonni a karját a mellén. A mentőmellény miatt azonban ez majdnem lehetetlen volt, így végül feladta.

– De igen. Más nem lehet. Ezek meg itt mellettük nem ujjcsontok?

– Hát lehet. De a kart egy csomó pici csont köti össze a kézközépcsontokkal. Lehet, hogy ezek azok. Az biztos, hogy a kéz összes csontja nincs itt. – A merülési szakértő láthatóan jól ismerte az emberi testet. Amikor észrevette, hogy a megjegyzése után mindenki őt nézi, zavartan tette hozzá: – Pár évig mentős is voltam, megtanultam egy-két dolgot.

Visszafordultak a képernyő felé, és folytatódott a keresés. De sok újat már nem találtak, pedig több kört is megtettek odalent. Előkerült még néhány ujjcsont és egy iszapból kiálló felkarcsont. Ruhadarab vagy pláne irat és hitelkártya azonban nem.

Ezenkívül csak iszap volt, még több iszap, néhol egy-egy kő, és a homályos, nagy üresség. Erla végül egyetértett a kapitány javaslatával, hogy egyelőre hagyják abba a kutatást, és hozzák fel, amit eddig találtak. Az előrejelzések szerint várható volt, hogy estére elromlik az idő, és a kapitány úgy vélte, lassan vissza kellene fordulniuk.

Huldar jól ismerte Erlát, tudta, hogy ő legszívesebben folytatná a keresést. Nem törődve a hányingerrel és az időjárással, egészen addig, amíg szép sorban összeesnek a kimerültségtől. Szerencsére nem egyedül az övé volt a döntés, és ezt be is látta. Semmi kétség nem lehetett afelől, hogy mi lesz Huldarral, ha a hullámzás erősödik. Eddig hősiesen állta a sarat a tengeribetegséggel szemben, de akkor egészen biztosan alulmaradt volna.

Egyelőre azonban még bírta valamennyire. Úgy tűnt, senki nem vett rajta észre semmi szokatlant, miközben az egyik tengeralattjárót felcsörlőzték a fedélzetre, a másikat pedig felkészítették arra, hogy begyűjtse a maradványokat. Ahogy egyik csont a másik után került a fedélzetre, Huldarnak mind nehezebben ment legyűrnie a hányingert. Félt, hogy húst is fog látni rajtuk. Ráadásul a szél is feltámadt, és a hajót egyre jobban dobálták a hullámok.

Amikor az utolsó szállítmány, a cipős láb is felérkezett, Huldar túl későn kapta el a tekintetét. De amit látott, az annyira meglepte, hogy egy pillanatra még a rosszullétéről is megfeledkezett. Még közelebb is hajolt a lábhoz, hogy ellenőrizze, nem tévedett-e. Fel sem kelt, úgy szólt oda Erlának:

– Gyere, nézd meg!

Erla odalépett mellé.

– Mi van? Önként jelentkezel, hogy becsomagold?

– Nem. – Huldar a cipőre mutatott. – Ez nem Nike. Hanem Adidas.

Erla is lehajolt, hogy közelebbről megvizsgálja a cipőt.

– Hát ez fura. Lehet, hogy valaki olyan állapotban volt, hogy felemás cipőben ugrott a vízbe? Gondolom, ilyenkor nem az az ember fő gondja, hogy mit vegyen fel.

Huldar nem értett egyet vele. Jó néhány öngyilkosságnál helyszínelt már, és olyat is látott, hogy valaki direkt kiöltözött az alkalomra. De olyanra nem emlékezett, akin felemás cipő lett volna.

– És szerintem ez a cipő nem is negyvenegyes. Kicsit kisebbnek látszik.

Erla, aki utált tévedni, makacsul ellenkezett:

– Ha olyan idegállapotban volt, simán húzhatott különböző méretű cipőket.

– Meglehet. – Huldar felállt, és próbálta felidézni magában a másik láb képét. Aztán elővette a telefonját, rákeresett egy csontváz képére, és megmutatta Erlának. – Nézd meg, a vastag lábszárcsont van befelé, a vékony meg kifelé. Ha valaki felemás cipőt húzott volna, a csontok helyzete tükörképe volna egymásnak. Ez két jobb láb, Erla.

Ezt már nem magyarázta a mentális zavar.

Erla beletúrt kócos hajába, és felsóhajtott. Aztán a parti őrség képviselőjéhez fordult, és közölte vele, hogy ki akarja terjeszteni a keresést. Huldar balszerencséjére a férfi semmilyen kifogást nem emelt a kérés ellen, amikor meghallotta az indoklást. Amennyiben két holttest hevert a tenger fenekén, szinte kizárt volt, hogy öngyilkossággal van dolguk. Baleset még lehetett, de az a lehetőség is fennállt, hogy a két halottat egy harmadik személy süllyesztette a vízbe. Ebben az esetben az volt a legfontosabb, hogy annyi csontot és egyéb maradványt gyűjtsenek be, amennyit csak lehet. A láb-, kar- és ujjcsontokból nem lehetett megállapítani a halál okát.

A parti őrség képviselője bejelentette, hogy nem térnek vissza a partra mindaddig, amíg még biztonságosan megtehetik. A kutató tengeralattjárót visszaküldik a mélybe.

Mintha a tenger megörült volna annak, hogy még eljátszadozhat velük egy darabig. A hajó minden eddiginél vadabbul kezdett himbálózni, Huldar pedig rögtön visszatért a másik korláthoz.

4. fejezet

Hétfő

Freyja odatartotta a felsőjét a női mosdó kézszárítója alá, és várta, hogy eltűnjön róla a sötét folt. A ráfröccsent ételt próbálta meg kimosni, amit a lehető legrosszabbkor vett észre a tükörben. Épp késésben volt egy találkozóról, és csak azért ugrott be a mosdóba, hogy megigazítsa a haját, ellenőrizze a sminkjét, és gyakorolja a tükörben a bájmosolyt. Erre azonban nem maradt ideje.

A folt reggel került oda, amikor az unokahúgát próbálta megreggeliztetni. Ő vigyázott Sagára, miután a kislány édesanyja Balin nyaralt az új barátjával, az apja, vagyis Freyja öccse, Baldur pedig tíznapos túrára vitt egy csoportot mint idegenvezető. Nemrég jött ki a börtön utáni rehabilitációs házból, és Freyja inkább nem gondolt bele, milyen idegenvezető válik belőle. Nem olyannak ismerte, mint aki különösebben otthon van Izland történelmében és földrajzában, vagy rajong az olyan szabadidős tevékenységekért, mint a biciklizés és a hegymászás. Viszont jól állt rajta a lopapeysa, a hagyományos izlandi gyapjúpulóver, és kétségkívül meggyőző benyomást tett a turistákra. Azt is a javára kellett írni, hogy ez a munka legalább törvényes volt. Amennyire Freyja tudta. Persze Baldurnél az ilyesmit sosem lehetett biztosra venni.

Freyja örömmel vállalta, hogy a túra ideje alatt vigyáz a kis unokahúgára, bár a nyári szabadsága még nem kezdődött el. A Gyermekközpontban mostanában csendes volt az élet, és az a pár másik ember, aki ott dolgozott, nem szólta volna meg azért, ha egy-két hétig egy kicsit kevesebbet van bent. Azért sem szóltak semmit, hogy őt jelölték ki arra a speciális feladatra, ami miatt erre a találkozóra is sor került. Pedig ez is a gyermekközpontbeli munkája rovására ment. Voltak annak előnyei is, ha nem tartották nélkülözhetetlennek az embert.

Saga most kezdett bölcsődébe járni, így Freyjának egyszerűen csak korábban kellett felkelnie, és előbb eljönnie a munkahelyéről. Nem nagy ügy. Freyja azonban tisztában volt vele, hogy több lesz a dolga, mint néha elvinni a kislányt fagyizni vagy madarakat etetni a parkba a tóhoz. Nagyon jól tudta, mit vállal. Az unokahúga nem olyan volt, mint a többi gyerek. Nem mintha nehezebb eset lett volna. Csak más.

Aznap reggel Freyja zabkását készített neki. Mivel a kislány ezt pont olyan lelkesen fogadta, mint egy nagy tál gilisztát, úgy döntött, lekvárt is tesz rá. Saga ez utóbbit üggyel-bajjal leszedegette róla, és megette, majd nekiállt módszeresen szétdobálni a zabkását a konyhában. Nyilván Freyja ruháján is landolt egy kanálnyi anélkül, hogy észrevette volna. Abban a pillanatban másra kellett figyelnie.

A szárító leállt, mire Freyja újraindította. A folt halványodott valamennyit, de még mindig látszott. Sóhajtott, és a szemét forgatta. Nem volt annyi ideje, hogy teljesen megszárítsa a pólóját. Választhatott, hogy késve érkezik, vagy pontosan, de egy nedves folttal a ruháján. Az utóbbit választotta. Legfeljebb majd nyakig becipzározza a kabátját. Mintha szabadtéren lenne, az Északi-sarkon. Bánta, hogy nem vett vékonyabb dzsekit, de a hűvös, esős nyár nemigen adott erre lehetőséget.

A szárító megint leállt. Freyja betűrte a felsőjét a nadrágjába. Emlékeztette magát, hogy nem muszáj mindennek tökéletesnek lennie. Legalábbis nem mindig. Ez is része volt az életmódváltó hadműveletnek, amelyhez harmincnapos szexmegvonás, valamint három alapelv tartozott: élvezd ki minden napban azt, amit ad; ne tűzz ki magad elé túl nagy célokat; és ne erőltesd annyira a társkeresést. Az utolsó volt a legnehezebb, folytonosan mondogatnia kellett magának, hogy ha nem is él komoly kapcsolatban, azért nincs egyedül. Itt volt neki Baldur és a kis Saga. Na meg Molly kutya, akire szintén vigyázott, ha az öccse megkérte rá.

Nem is beszélve a kígyóról, ami a lakással járt.

Megborzongott, amikor eszébe jutott a „háziállat”. Amióta ideköltözött, mindig nehezen aludt el a tudattól, hogy egy piton van a lakásban, még ha biztonságosan be is van zárva. Valahányszor lehunyta a szemét, a kígyót látta maga előtt, amint a hálószoba felé tekergőzik. Persze csak képzelődött, de ettől még nem aludt jobban. Azok az éjszakák voltak a legrosszabbak, amikor Saga is ott volt. Amikor beköltözött, vett az unokahúgának egy gyönyörű kiságyat. Saga azonban sosem töltötte abban az egész éjszakát. Freyja végül mindig kivette onnan, és maga mellé fektette. Csak akkor tudott megnyugodni, ha a karjában tartotta a kislányt. Így el tudta hitetni magával, hogy ha a kígyó valahogyan mégis kiszökne, meg tudná védeni a gyereket.

Ami persze egyáltalán nem volt ilyen egyértelmű. Inkább amellett szóltak az esélyek, hogy mégis a piton győz.

A lift tükrében ellenőrizte a felsőjét. Még mindig nedves volt, így világossá vált, hogy hacsak hirtelen nem tűnik fel mellette a semmiből egy popsztár, szélgéppel felszerelve, a megbeszélésig már az is marad.

De mindjárt meg is nyugodott, amikor megpillantotta a fogadására érkezett férfit. Neki egy hatalmas tintafolt terjengett az ingzsebe alatt. Mivel a toll még a zsebében volt, valószínűleg nem tudott a balesetről. Freyja igyekezett nem bámulni.

A fáradt tekintetű, szikár ötvenes férfi arcáról hiányoztak a mosolyráncok. Kézfogása határozott volt, tenyere pedig irodai dolgozóhoz illően sima. Freyja hasonlóan puha tenyérrel és magabiztos mosollyal viszonozta a kézfogást. A férfi Hálfdánként mutatkozott be, szükségtelenül, hiszen futólag már ismerték egymást a munkából. A Gyermekvédelmi Szolgálat munkatársa volt, Freyja pedig a szervezet alá tartozó Gyermekközponté. Többször összefutottak már értekezleteken, workshopokon, karácsonyi és egyéb bulikon. Kettesben azonban még sosem beszéltek.

Hálfdán nem mosolygott vissza rá, Freyja azonban nem zavartatta magát. Az a kevés, amit eddig látott belőle, arra utalt, hogy a férfi nem az a vigyori fajta. Még az évente megrendezett céges bulin is magányosan üldögélt, és mintha a világ sorsán borongott volna. Mivel azonban Freyja azért ment el ezekre, hogy jól érezze magát, inkább elkerülte őt, és szórakoztatóbb társaságot keresett.

– Kösz, hogy el tudtál jönni. Ez a legrosszabbkor jött a nyári szabadságok miatt, fogalmam sincs, hogy oldottuk volna meg, ha te nem segítesz. Olyan ügyről van szó, ami nem várhat őszig. – Hálfdán tekintete Freyjáról a folyosóra vándorolt, ahonnan az irodák nyíltak. Szemlátomást minél előbb túl akart lenni a beszélgetésen, várt rá a következő feladata. Nem volt titok, mekkora terhelés nehezedik a gyermekvédelemre. – Ha lennél szíves utánam fáradni, kezdhetjük is. Semmi értelme húzni az időt.

Freyja követte őt a tárgyalóba, ahol nemigen volt más egy asztalon, néhány széken meg egy plafonra szerelt képernyőn kívül. Úgy vélte, hogy az utóbbira most nem lesz szükség.

Kiderült, hogy egy reykjavíki gyermekvédelmi dolgozó, Bergur Alvarsson ellen eljárást indított a rendőrség, és azzal gyanúsítják, hogy szexuális bántalmazást követett el gyerekek ellen. A rá bízott gyerekek ellen. Akiket segítenie és védelmeznie kellett volna. Tovább rontott a helyzeten, hogy a rendőrség elhanyagolta a feljelentést, így annak megtétele után a férfi még csaknem három hónapig garázdálkodhatott szabadon. A Gyermekvédelmi Szolgálat is csupán akkor értesült a történtekről, amikor az egyik áldozat névtelenül interjút adott a médiának. Természetesen óriási botrány tört ki. A rendőrség és a városi hatóságok presztízse is súlyosan csorbult. A kritika a Gyermekvédelmi Szolgálatot is kikezdte, akiknek közvetlen közük ugyan nem volt a történtekhez, de az ő feladatuk lett volna a gyermekvédelmi szervezetek megfigyelése az országban. Így aztán az sem számított, hogy a férfi nem a szolgálat alkalmazottja volt, hanem önkormányzati dolgozó. A közvélemény részben őket is felelősnek tartotta minden alkalommal, amikor valami baj történt. Ez nem mindig volt igazságos, de akkor is így volt, és semmi értelme nem lett volna ezen keseregni.

Freyja még egy kávét sem kapott, azonnal a tárgyra tértek. Leültek egymással szemben a tárgyalóasztalhoz. Freyja levette a kabátját, és a szék támlájára terítette. Nem kell mindennek tökéletesnek lennie. Hálfdán szeme azonnal a foltra tévedt, de mindjárt le is sütötte, amikor ráeszmélt, hogy bámulja. Freyja csak mosolygott, és elképzelte magában a pillanatot, amikor a férfi majd kimegy a mosdóba, és megpillantja az ingét. Csak azt sajnálta, hogy nem látja majd, milyen arcot vág.

– Csak mi ketten leszünk?

Hálfdán bólintott. Freyja több résztvevőre számított, de nem bánta. Így koncentrálhatott a beszélgetésükre anélkül, hogy egyre a folton járt volna az esze.

– Agnar, az asszisztensem összeszedi neked az adatokat. Arról, hogy mi történt a gyerekekkel a szolgálatnál, mikor kerültek abba az otthonba, meg olyan anyag is van benne, amit az önkormányzattól kaptunk. Majd megkapod pendrive-on, mert takarékoskodunk a papírral, és csak azt nyomtatjuk ki, amit feltétlenül muszáj.

– Semmi gond. A Gyermekközpontban van nyomtatóm. – A férfi helytelenítő arckifejezését látva Freyja hozzátette: – Persze a nagyját elolvasom képernyőn, de hátha van, amit ki kell nyomtatni. Minket is költségkímélésre biztatnak.

Mivel a munkahelye a szolgálathoz tartozott, ott is ugyanazokat az intézkedéseket vezették be, amelyekhez majdnem mindig hozzátartozott a takarékoskodás is.

Hálfdán emlékeztette, hogy az előírások szerint minden dokumentumot meg kell semmisítenie. Ezek bizalmas adatok. A fájlokat lemásolni is tilos volt. Freyja természetesen tisztában volt mindezzel, de nem szólt egy szót sem, csak bólogatott.

– Holnaptól vagy holnaputántól már ahhoz is hozzáférsz, ami a rendszerben meg van osztva az érintett kamaszokról. Sajnos az IT-részlegen is emberhiány van, úgyhogy szerintem most még nem intézték el.

Az új adatvédelmi törvények szerint szigorúbban kellett ellenőrizni a szolgálathoz tartozó otthonok adatait. Régebben azok, akik olyan pozícióban dolgoztak, mint Freyja, szinte bármihez hozzáfértek, most azonban az anyagok elektronikus lakat alatt voltak. Freyja bólintott, Hálfdán pedig folytatta:

– Szóval, ahogy már telefonon is mondtam, a rendőrség megkért minket, hogy biztosítsunk egy gyerekpszichológust a tizennyolc éven aluli tanúk kihallgatásához. Mivel Bergur tizenhárom évig vezette az otthont, sok volt ügyfél már idősebb ennél. Szóval nem kell ott lenned minden kihallgatáson. De ha jól értettem, azokkal akarják kezdeni, akik nemrég kerültek oda, és ők még kiskorúak. Ha ezekből a kihallgatásokból kiderül valami, akkor haladunk tovább a listán.

– Értem.

– Helyes. Még egyszer hangsúlyozom: fontos, hogy jelen legyen a kihallgatásokon egy gyerekpszichológus. Ebben egyeztek meg a bíróval. A törvény előírja, hogy szexuális bűncselekmény ügyében folytatott nyomozáskor a kihallgatás bíró jelenlétében folyjon. Csak hát nem egyedül mi küzdünk emberhiánnyal. A bíróságon is ez van. Ha jól értettem, a következő egy-két hétben nem akarsz szabadságra menni, ugye?

– Nem. – Freyja még nem döntötte el, mikor veszi ki a szabadságát, de nem a közeljövőre tervezte. Mivel külföldre utazni nem szándékozott, úgy döntött, vár, amíg itthon javul az idő, de ennek egyelőre semmi jele nem látszott. Az előrejelzések másról sem szóltak, mint még több esőről. Kezdett úgy festeni a dolog, hogy jövőre dupla nyári szabadság vár rá.

Hálfdán folytatta:

– A munka része az is, hogy utánanézel, elszúrtunk-e valamit mi vagy az önkormányzat gyermekvédelmi bizottsága. Persze ők nyilván hibáztak azzal, hogy kinevezték Bergurt, de nehéz megmondani, hogy el lehetett volna-e kerülni ezt a hibát. Büntetlen előéletű volt, és semmi sem utalt arra, hogy pedofil hajlamai vannak. Azt viszont ki kell deríteni, hogy szóltak-e a rá bízott gyerekek valakinek, aki nem törődött vele, vagy történt-e valami más mulasztás a szocmunkások részéről. Ha igen, akkor be kell foltozni a rést a rendszeren. Ilyen többé nem fordulhat elő. Épp elég baj, hogy egyszer is megtörténhetett.