Pierce Brown: Iron Gold

Copyright © Pierce Brown, 2018

Hungarian translation: Török Krisztina, 2018

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Pierce Brown: Iron Gold

Del Rey, an imprint of Random House, 2018

Fordította: Török Krisztina

ISBN: 978-963-419-473-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-474-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Héjja Edit

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Műfaj: science fiction

A Vonítóknak

SZEREPLŐK

VÖRÖSEK

Lykosi Darrow, Arató

A Köztársaság FőImperátora, Virginia férje

Rhonna

Darrow unokahúga

Lagalosi Lyria

Egy Gamma Vörös

Táncos, O’Faran Szenátor

A Köztársaság Szenátora, Arész hadnagya

Dano

Ephraim munkatársa

ARANYAK

Virginia au Augustus

A Köztársaság Uralkodója,

Darrow felesége, Pax anyja

Pax

Virginia és Darrow fia

Magnus au Grimmus

A néhai Octavia volt FőImperátora,

a Hamu Lovagja

Atalantia au Grimmus

A Hamu Lovagjának lánya

Cassius au Bellona

A néhai Hajnal Lovagja,

Lysander gyámja

Lysander au Lune

Octavia Uralkodó unokája,

a Lune-Ház örököse

Sevro au Barca, a Kobold

Vonító, Victra férje

Victra au Barca

Sevro felesége, született Victra au Julii

Electra au Barca

Sevro és Victra lánya

Kavax au Telemanus

A Telemanus-Ház feje, Daxo apja

Niobé au Telemanus

Kavax felesége

Daxo au Telemanus

Niobe és Kavax fia és örököse

Romulus au Raa

A Raa-Ház feje, a Por Ura,

a Perem Birodalom Uralkodója

Dido au Raa

Romulus felesége,

született Dido au Saud

Seraphina au Raa

Romulus és Dido lánya

Diomédész au Raa

Romulus és Dido fia

Marius au Raa

Romulus és Dido fia, Quaestor

Apollonius au Valii-Rath

A Valii-Rath-Ház örököse,

Minótaurosz

Tharsus au Valii-Rath

Apollonius testvére

Alexandar au Arcos

Lorn legidősebb unokája, Vonító

Vandros

Vonító

Bohóc

Vonító

Kavics

Vonító

EGYÉB SZÍNEK

Holiday ti Nakamura

Trigg nővére, Legionárius, Szürke

Ephraim ti Horn

Szabadúszó, korábban Arész Fia, Szürke

Sefi

A Valkűrök királynője, Ragnar húga,

Obszidián

Fehérfog Wulfgar

A Köztársaság FőGondnoka, Obszidián

Volga Fjordan

Ephraim munkatársa, Obszidián

Quicksilver, Regulus ag Sun

A Köztársaság leggazdagabb embere,

Ezüst

Pytha

Kék pilóta, Cassius és Lysander társa

Cyra si Lamensis

Lakatos, Ephraim munkatársa, Zöld

Publius cu Caraval

A Rezek Tribunusa,

a Réz-frakció vezetője, Réz

Mickey

Faragó, Lila

PROLÓGUS:
A MERKÚR ELESTE

HARAG

Némán várja, hogy leszakadjon az ég. A sötétlő tenger közepén, a vulkáni sziklaszigeten áll a végtelen, hold nélkül ásító éjszakában. Csak az acél csizmáit nyaldosó langyos hullámok loccsanása és a szeretője kezében magasba emelt harci lobogó csattogása hallatszik. A nő szíve nehéz. Kedve vad. Mögötte Sebhelyes Lovagok magasodnak. Sós tajték mocskolja a családi címereket – vicsorgó leopárdokat, rikoltó sasokat, lángoló kardokat és apja komor házának koronás koponyáját. Aranyszemei az égre merednek. Vár. A víz hulláma kicsap. Visszahúzódik. Saját csendes szívdobbanásai.

VÁROS

A Merkúr gyöngyszeme, Tükhé, rémülettől dermedten kuporog. Híres üveg- és márványtornyai a sötétbe vesznek. Az Ősök Hídja üres. Lorn au Arcos fiatalemberként megkönnyezte, amikor első ízben látta a hírvivő bolygót a naplementében. Most szemét árasztja el az utcákat, amelyet sós nyári szél kavar fel. Hol van már a kikötőből a halárusok zsivaja? Hová lettek a macskaköveken kopogó gyalogos léptek, a légautók surrogása és az AljaSzínek gyermekeinek sikongatásai, ahogy az izzó nyári napokon, amikor nem fütyül a Trasmán-tenger veszett szele, a hidakról a vízbe ugrálnak? A város kihalt, a gazdagok rég elhagyták már, hogy a hegyekben megbúvó lakjaikba, esetleg kormányzati óvóhelyekre meneküljenek, a szegények is vidékre húzódtak, vagy az Ismér-szigetekre tartó zsúfolt hajókon mentették életüket. Csak a katonák lesik a baljós eget a háztetők magasából.

És mégsem üres a város.

A hullámok alatt kanyargó tömegközlekedési alagutakban tömegek zsúfolódtak össze. És a város csúf, víztől távoli fertályán, fenn a magasban, a szegényeknek felhúzott bértornyok egyik legfelső emeletén narancsszemű kislány lehel párát az ablaküvegre. Szikrázik az éjszakai égbolt. Villódzó, cikázó fénysugarak szabdalják, olyanok, mint a tűzijáték rakétái, amelyeket a bátyja vesz néha a sarki boltban. Úgy hallotta, fenn a magas égben hatalmas flották csatája dúl. Ő soha nem látott még igazi csillaghajót. Édesanyja betegen fekszik a szobájában, nem utazhat. Apja, aki hajtómű-alkatrészeket gyárt, csak ül tehetetlenül a műanyag asztal mellett, és már a fiai is tudják, hogy képtelen volna megvédeni őket. A holo sápadt fényében fürdik arcuk. A kormányzati híradók mindenkit arra figyelmeztetnek, hogy húzódjon biztonságos helyre. A kislány zsebében kis papírdarab lapul, még odalenn találta a csatornában. Apró, görbe kard rajza van rajta. Korábban már a holoDobozban is látta az ábrát. És a kormányzati iskola tanítói szerint ez hozza rájuk a vészt és a felfordulást. A háborút. Ez lobbantotta lángra a szférákat. Most azonban nagy titokban ezt a szablyát rajzolja lehelete üvegen megülő párájára, és büszke bátorság járja át.

Ekkor kezdenek hullani a bombák.

BOMBÁK

Földi parasztfiúk és Marsról való bányászok a 12. Napfény Alakulat Thor-osztályú bombázóinak a pilótái. A gépekre átkokat, imákat, törzsi sárkányokat és görbe sarlókat festettek. A fellegek közül indítják a bombáikat, amelyek hangjukat megelőzve zuhannak süvítve az óceánok felett. Vezérlőcsipjeiket phoboszi szabadSzínek gyártották. Az acélt az Övben bányásszák és olvasztják hozzá. Ionmeghajtóikra egy elektronikai tömegcikkeket, kozmetikai árukat és fegyvereket gyártó cég szárnyas saruját pecsételték. És csak zuhannak sebesen a tenger felé, hátukon cipelik a Naprendszer legújabb birodalmának súlyát.

Az első bomba Tükhé Vespaziánus-szigetére hullik, és az Igazság Csarnokát porig rombolja. Majd’ százméternyire fúródik a föld mélyébe, és egy óvóhelybe csapódva detonál. Bent mindenki meghal. A második a tengerbe pottyan, tizenöt kilométernyire egy menekülteket szállító flottától, és elsüllyeszti a Társadalom egyik hadihajóját, amely addig radarárnyékban lapult. A harmadik a Tükhétől északra húzódó hegygerinc mentén süvít végig, leszed egy légvédelmi állomásról tüzelő Szürke kamaszt, akinek a nyakában a kedvesétől kapott amulett fityeg. A bomba kizökken a pályájáról, és a veszett száguldás zárásaképpen a földbe csapódik. A város peremén robban fel, a vizektől távol, és négy bértornyot semmisít meg.

ARATÓ

Egy Hajnalcsillag nevezetű csillaghajó gyomrában lapul, emberölő fémekbe burkolva, némán. Most is beszippantja a rettegés, ahogy korábban már annyiszor. Csak páncélja szellőzőberendezése búg, és távoli férfiak és nők fecsegése hallatszik tompán a rádiójából. Körülötte ugyanolyan fémburokba rejtve fekszenek a barátai. Várnak. Vörös, Arany, Szürke és Obszidián szemek villognak. Vállvértjükön farkasfejek. Nyakuk és karjuk tetovált. A Mars, a Luna és a Föld veszett birodalomdöntői. Körülöttük a Lykos szelleme,Tinos reménysége és a Ragnar visszhangja nevű hadihajók. Egytől egyig hófehérre festve, onixfekete bőrű nő vezérlete alatt hajóznak. Az Oroszlán Uralkodó szerint a fehér a tavasz színe. Az új kezdeté. De a hajók teste pecsétes, megpörkölődött, befoltozott sebhelyek és találomra odaillesztett panelek tarkítják. Ők törték meg a Kard Ármádiát és Fabiit, a mártírt. Meghódították az Aranyak birodalmának a szívét. Harcoltak a Hamu Lovagja ellen a Magban, és a Perem sárkányait is leigázták.

Hogy is maradhattak volna eközben tiszták?

Páncélzatában fekve, miközben arra vár, hogy alázuhanjon a magas égből, a lányra gondol, aki miatt ez az egész elkezdődött. Emlékszik a szemébe hulló hajára, ahogy a szája táncolt kacagás közben. Ahogy rajta feküdt, meleg volt, és törékeny abban a jegesen hideg világban. Régebb óta halott már az a lány, mint amennyit egyáltalán élni adatott neki. És ő most azon mereng, hogy vajon ráismerne-e még erre a világra így, hogy életre kelt és megvalósult az álma. Aztán meg azon, hogy ha ma eljön érte a halál, akkor vajon ráismer-e majd a saját élete emlékeire. És milyen férfiakká és nőkké növekszenek majd fiai és lányai, akikre ezt a világot hagyja örökül? Az arcukra gondol. Arra, ahogy csókkal búcsúzott Arany anyjuktól. Őrá gondol, ahogy ott áll az ablakban, és visszanéz rá. Meg a fiára, hogy nemsokára férfivá érik ő is.

Mindennél jobban kívánja már, hogy véget érjen végre.

De akkor bekapcsol a gépezet.

Teste megrándul. Érzi a szíve lüktetését. Hallja a Kobold őrült vihogását, a barátai farkasüvöltését, amellyel a gyerekeiket, szerelmeiket igyekeznek kiűzni gondolataikból, hogy bátrak legyenek. Felfordul a gyomra, és mögötte betölt a mágneságyú. A fém megremeg, a kilövőcső a hangsebesség hatszorosával már köpi is ki magából a néma űrbe.

Hívják őt apának, felszabadítónak, hadúrnak, Hajnalcsillagnak, Aratónak. De ahogy rettentő serege élén vörös páncélzatában és nehéz szívvel a sápadtkék bolygó felé zuhan, kisfiúnak érzi magát.

A háború tizedik s egyben élete harminckettedik évét írják.

ELSŐ RÉSZ
SZÉL

Szegény, vak Sámson él ezen a vidéken,

Ereje oda, tagjait béklyózza acél,

Ám ha valami komor tivornyán öklét emelné

S megrázná a közjó oszlopait,

Torz roncsok és szemét maradna csak

Szabadságaink gigászi Csarnokából.

(Henry Wadsworth Longfellow)

1
DARROW

A KÖZTÁRSASÁG HŐSE

Hadsereg élén gondterhelt léptekkel taposok a virágokon. A kőlapokon sziromszőnyeg. A lunai körút két oldalán lustán égbe tekeredő acéltornyokból dobálták elénk a gyerekek. Az ég alján a nap hétnapnyi agóniája végét járja, vérvörösbe borítja a rongyos fellegeket és az összeverődött tömeget. Az emberek hullámai ostromolják a biztonsági kordonokat: ha a szürke egyenruhás, kékeszöld sapkás őrök nem tartóztatnák fel őket, a részeg ünneplők betörnének a menetbe. A rendfenntartók sora mögött terrorelhárító egységek járőröznek a járdákon, légyszemüvegükkel az emberek szembogarát szkennelik, kezük az automata fegyverükön pihen.

Az én szemem is a tömeget fürkészi. Tízévnyi háborúskodás után már nem hiszek abban, hogy létezhetnek békés pillanatok.

A Via Triumphia húsz kilométeres hosszán Színek tengere hömpölyög. A népem, az Aranyak Vörös rabszolgái építették a győztes Hódítóknak több száz évvel ezelőtt a bevonulási utat, amelyen a Földről diadalmasan visszatérve gőgösen parádézhattak, miután egymás után szerezték meg a kék bolygó kontinenseit. Aranyszemű, acélgerincű gyilkosok meneteltek valaha hetykén ezen a fehér márványon, amelyet mi most, közel egy évezreddel később megszentségtelenítünk. Mert itt most tajték- és hamu- és rozsda- és földszemű Felszabadítók lépteit kíséri az ujjongó tömeg.

Valaha büszkeség árasztotta volna el lelkemet, ahogy az újabb fenyegető veszedelemmel leszámoló Szabad Légióink visszatértét ünneplik ezrek és tízezrek. Ma azonban hiába látom véres koronával díszített fejemet a holókon, hiába hallom a lelkes, megittasult kiáltozásokat, csak a végtelen háború súlyát érzem vállaimon, és csakis a családom ölelésére vágyom. Egy éve nem láttam már a feleségemet és a fiamat. A Merkúrról megtett hosszú utazás után egyébként is csak az ágyamat akarom, és aludni, egy egész álomtalan hónapon keresztül csak aludni vágyom.

Utam legvégső szakasza terül el előttem. A Triumphia kiöblösödik, és az Új Fórumba vivő lépcsősorba torkollik. Elértem az utolsó csúcsot is.

Ünnepléstől és olcsó szesztől megrészegült tekintetek merednek rám, ahogy elérek a lépcső aljára. Édességektől ragacsos kezek lendülnek a magasba. És ugyanezen olcsó szesztől és finomságoktól megeredt nyelvek kiáltozzák éltetőn vagy éppen átkozódva a nevemet. Nem azt, amelyet még anyámtól kaptam, hanem a másikat, amit tetteimmel vívtam ki magamnak. A nevet, amelyet az elbukott Páratlan Sebhelyesek szitokszóként mormolnak maguk elé.

– Arató, Arató, Arató – üvölti hisztérikusan ezernyi torok. Nyomasztó a hangzavar, milliárdnyi zöngéje együttesen szorongató: a remény, az álmok és a fájdalom fojtogató satuként présel össze. De már olyan nagyon közel járok a végéhez, már csak a lábaimat kell rakosgatni. Mászni kezdek felfelé.

Csatt.

Veszteségek súlyától elnehezülten csattannak fémbakancsaim a kövön: Eo, Ragnar, Fitchner és a többiek mind, akik az oldalamon harcoltak és estek el, míg nekem valahogy mindig sikerült életben maradnom.

Magas vagyok, nagydarab. Harminchárom esztendősen erőteljesebb, mint ifjúkoromban. Zömökebb a termetem és szögletesebb a mozgásom. Vörösnek születtem, Arannyá tettek, de megtartottam mindent, amit még Faragó Mickey-től kaptam. Ezek az Arany szemek és a haj immár sokkal inkább én vagyok, mint az a valaha volt fiúcska, aki a lykosi bánya porát nyelte. Felnőtt az a fiú, szeretett, és a földet túrta, ám az emlékei mintha egy másik lélek emlékeiként élnének bennem.

Csatt. Még egy lépés. Néha attól tartok, hogy ez a háború végleg elpusztítja bennem azt a fiút. Sajgó szívvel próbálom felidézni nyers, tiszta lelkét. Megfeledkezni végre erről a holdvárosról, erről a Naprendszert dúló háborúról, hogy még azelőtt visszatérhessek a bolygó kebelébe, ahol teremtettem, mielőtt az a fiú bennem örökre megsemmisül. Hogy a fiamnak is legyen esélye megismerni őt. De úgy tűnik, a világoknak egyéb tervei vannak.

Csatt.

Ólomsúly nehezedik a lábamra. Káosz terhét cipelem, amelyet én magam szabadítottam el: éhínség és népirtás a Marson, az Övben Obszidián kalózok garázdálkodnak, terrorizmus, betegségek és járványok, a Luna alsóbb rétegeit sújtó sugárbetegség és persze a háborúkban odaveszett százmilliók.

Mosolyt erőltetek az arcomra. Ma negyedszer ünnepeljük a Felszabadítás Napját. Két év ostrom után végre a Merkúr is csatlakozhatott a Luna, a Föld és a Mars szabad világához. A kocsmák kitárták ajtóikat. A háborúban meggyötört polgárok róják a város utcáit, keresik az okot a mulatozásra. Az égboltot tűzijáték rakétái csíkozzák ropogva, felhőkarcolók és bérkaszárnyák tetejéről is fáradhatatlanul lövik őket.

Most, hogy győzedelmeskedtünk a Nap melletti első bolygón, a Hamu Lovagja visszaszorult utolsó erősségébe, a Vénuszra, ahol rogyadozó flottája körömszakadtáig védi drága kikötőit és megmaradt híveit. Azért tértem haza, hogy meggyőzzem a Szenátust egy utolsó erőfeszítés szükségességéről, hogy a háborúban elszegényedett Köztársaság még egyszer szedje össze a hajókat és az embereket egy utolsó csapásra. Ha a Vénuszt is legyűrjük, véget vethetünk ennek az istenverte háborúnak. És akkor én is sutba dobhatnám a kardomat, hogy végleg hazatérjek a családomhoz.

Csatt.

Egy pillantást vetek magam mögé. A lépcső aljában a Hetedik Légió, vagy legalábbis ami megmaradt belőle. Az én embereim, akik valaha ötvenezren voltak, de mostanra alig huszonnyolcezren. Egy tizennégy ágú elefántcsont csillag körül sorakoznak. A csillag közepében pegazus vágtázik, és a hírneves Thraxa au Telemanus emeli a magasba. A Pöröly. Miután a Hamu Lovagja beretvájával lecsapta bal karját, ő a Solar-művek fémprototípusával pótoltatta. Aranyhaja kuszán lobog, benne az Obszidián tisztelőitől kapott fehér tollak díszlenek.

Tagbaszakadt nő, combjai vaskosak, mint valami víztorony, arca szeplős, vonásai nyersek. A körülötte álló Obszidiánok és Aranyak válla felett vigyorog. Kék, Vörös és Narancs pilóták integetnek a tömegnek. A Vörös, Szürke és Barna gyalogosok nevetve tűrik, hogy csinoska Rózsaszínek és Vörösek bújjanak át a kordonok alatt, és virágfüzéreket aggassanak a nyakukba, flaskákat nyomjanak a kezükbe, csókot az ajkukra. Ez a Légió az egyetlen, amelyik teljes létszámban hazatért a Lunára, a többiek Orionnal és Harnassusszal a Merkúron maradtak.

Csatt.

– Sose feledd, hogy te is csak egy vagy a halandók sorában – mormolja unottan Sevro a fülembe, ahogy az ősz üstökű Wulfgar és a Köztársaság Gondnokai elébünk jönnek a Fórum lépcsőjén. Megszimatolja a nyakamat, és undorodva felnyög: – Jupiterre. Te bűzlesz. Pisába hemperedtél a jeles alkalomból?

– Ez kölni – felelem. – Musztángtól kaptam Napfordulóra.

Hallgat egy sort.

– Pisából készült?

A pillantásommal fojtom belé a szót, de én meg a belőle áradó piaszag miatt fanyalgok. Végigmérem az ünnepi páncéljára vetett farkasbőrt. Saját állítása szerint az Intézet óta nem mosta ki.

– Te prédikálsz itt nekem szagokról? Fogd be inkább, és próbálj jó Imperátor módjára viselkedni – feddem meg tréfásan.

Sevro vigyorogva húzódik hátra a legendás Obszidián, Sefi mellé, aki a megszokott némaságában tornyosul a menet fölé. Hiába szoktam meg a látványát, és vált már barátságossá szememnek, az óriási asszony mellett Sevro úgy fest, mint valami korcs, akit a részeges apa a csatornából vitt haza hirtelen, beteg ötlettől vezérelve a gyerekeknek, és hiába, hogy kimosdatták, bolhátlanították, a szemében még mindig ott csillog a csavargás régi, kikophatatlan megszállottsága. Arca beesett, szája keskeny, orra görbe, mint valami kivénhedt ketrecharcos gacsos ujjai. Belenyugvó undorral méregeti a tömeget.

Mögötte a Vonítói rongyos serege, akik a Merkúrra is elkísérték. A testőreim egytől egyig részegek, mint a lykosi Babérünnepek táncosai. A derék Holiday vezeti őket, próbálja terelgetni a tétova léptű hordát.

Régebben többen voltak. Sokkal többen.

Mosolyogva fogadom az elébem ereszkedő Wulfgart, a Lázadás kedves gyermekét, ezt a fagyökérnek való keszeg, szikár, negyvenes férfit. Kékes páncélzata felett ragadozó arca szögletes, a szakálla fonatokban, mint szíve hősének, Ragnarnak.

Már Égea falainál is Ragnar oldalán harcolt, és tagja volt a kis alakulatnak, akik Attikába érkeztek, hogy kimenekítsenek a Sakál fogságából. Ma már a Köztársaság FőGondnoka. Egy lépcsőfokkal felettem áll meg somolyogva, fekete szemének környéke apró ráncok erdeje.

– Üdvöz légy, szabadító – köszöntöm kedélyesen.

– Üdvöz légy, szabadító – visszhangozza.

– Nohát, Wulfgar, milyen puccos helyen találkozunk. Lemaradtál az Esőről.

– Hiszen nem vártad meg visszatértemet, nem igaz? – csettint nyelvével. – A gyermekeim majd faggatnak, hogy merre jártam, amikor megindult az Eső a Merkúr felett. És tudod, mit leszek kénytelen felelni nekik? – hajol felém cinkos mosollyal. – Az éjszaka közepén végeztem a dolgomat, és épp a seggemet törölgettem, amikor megtudtam, hogy Barca bevette a Karsus-hegyet – nevet nagyot.

– Én szóltam, hogy maradj – közli vele Sevro. – Megmondtam, hogy lemaradsz a mókáról. Láttad volna, hogy húzta a kis Hamu a belét. Vizeletcsíkot húzott maga után egészen a Vénuszig. Imádtad volna – vigyorog szélesen az Obszidiánra. Az égeai sárcsatában ő adott a kezébe beretvát. Azóta Wulfgarnak is van sajátja. A markolata egy jégsárkány agyarából készült.

– Dalolt volna a pengém azon a napon, ha nem rendeltek volna vissza a Szenátusba.

– És te loholtál haza, mint egy jó kutya – húzza el a száját Sevro.

– Kutya? Én a Nép szolgája vagyok, barátom. Ahogy mindannyian. – Pillantása enyhén neheztelő, és célba is találnak a szavai. Wulfgar hívő, mint a Gondnokok általában. Nem az én híveim, hanem a Köztársaságé, az alapelveké, következésképpen ezek elsősorban a Szenátus rendelkezései. A Merkúrra indított Acélesőt megelőzően, pontosabban két nappal korábban, a régi barátom, Táncos vezette Szenátus leszavazta a javaslatomat. Arra utasítottak, hogy folytassam az ostromot. Hogy ne pazaroljam az embereket és a forrásainkat egy támadásra.

Én azonban nem engedelmeskedtem, indítottam az Esőt.

És most milliónyi emberünk fekszik koporsóban, és mi ünnepeljük az újabb Felszabadítás Napot.

Ha Wulfgar akkor ott lett volna a Merkúrnál, a Szenátus tiltása ellenére nem csatlakozott volna az Esőhöz. Sőt, talán meg is akadályozta volna. És azon kevesek közé tartozik, akik megállíthattak volna. Ideig-óráig legalábbis.

Odabiccent Sefinek.

– Njar ga hae, svester – üdvözli, ami nagyjából annyit tesz nagalul, hogy „tisztellek, nővérem”.

– Njar ga hir, bruder – jön a válasz. Nagyon érzelmesek ezek ketten.

– A fegyvereiteket – szólít fel bennünket.

Sefivel már adjuk is a Gondnokoknak a beretváinkat és a többi fegyverünket. Sevro a bajsza alatt motyogva nyújtja a magáét.

– A fogpiszkálódat se feledd – inti Wulfgar, és Sevro bal bakancsára pillant.

– Áruló troll – mormogja Sevro, és csecsemő nagyságú pengét húz ki a bakancsa szárából. A Gondnok óvatos tisztelettel veszi át tőle.

– Odin minden áldását neked, szemben a tógásokkal, Darrow – int Wulfgar, hogy mehetünk tovább. – Szükséged lesz rá – fűzi még hozzá, ahogy mosolyogva odabiccentek még egyszer neki.

A lépcsősor tetején a Köztársaság száznegyven Szenátora sorakozik. Színenként tíz-tíz, mint fehér tógába burkolózott galambok a dróton, lobognak a szélben, és gőgösen pillantgatnak le rám. Az ősellenségek, a Vörösek és az Aranyak a sor két szélén. Táncos sehol. De én csak a magányos ragadozómadarat figyelem a hiú, ostoba, hataloméhes kismadárkák rajában.

Aranyhaját szorosan összefogta, tunikája hófehér, rajta nem díszlik a Színét jelző szalag, mint a többieken. Kezében pedig a Hajnal Jogara, ez a félméteres, tiszta aranyrúd. A Társadalom piramisa a Köztársaság tizennégy ágú csillagában született újjá. Arca nemes és távoli. Orra kicsiny, sűrű szemöldöke alól szúrós tekintet villan, arcán kaján mosoly. Köztársaságunk Uralkodója. Hogy itt áll felettem, a lépcső tetején, lehullik végre a vállamról a súly, szívemben elcsihad a rettegés, hogy soha többé nem látom őt viszont. Azért utaztam háborún, űrön és ezen az átkozott felvonuláson át, hogy őt lássam végre megint, életemet, szerelmemet, otthonomat.

Térdre ereszkedem, és felnézek gyermekem anyja szemébe.

– Ímhol vagyok, feleségem – mosolygok rá.

– Ímhol vagyok, férjem. Üdvöz légy idehaza.

2
DARROW

APA

Az Uralkodó ősi vidéki udvarháza, a Mécsvirág Major úgy ötszáz kilométernyire van Hüperión városától, az Atlasz-hegység tövében, egy kis tónál. A hold északi, hegyes-tengeres féltekéje nem olyan sűrűn lakott, mint a déli. Bár Musztáng a Citadellából, a Fény Palotájából vezeti a Köztársaságot, családunk igazi otthona a Mécsvirág, legalábbis amíg vissza nem térünk a Marsra. A tervek az egyik pápai villa mintájára készültek, arra a palotára hasonlít az épület, amely a földi Comói-tó partján magasodik. Kőből épült, egy sziklás bemélyedés peremén egyensúlyoz a víz felett, ahová a sziklába vájt lépcsősoron lehet lejutni.

A karcsú tűlevelűek itt négyszer olyan magasra nyúlnak, mint a Földön, közel kétszáz méteresen hajladoznak a leszállópálya mentén, ahol az Augustus-Ház háznagya, Cedric cu Platuu fogad a feleségem Oroszlántestőreinek körében. Az apró termetű Réz fürgén köszönt bennünket, szélesre tárja karjait, miközben mélyen meghajol előttem és Sevro előtt. Thraxa üdvözlésre sem vesztegeti az idejét, rohan az anyjához.

– FőImperátor! – ujjong, hogy a kövérkés arcocskája csak úgy ragyog. Bár alacsony, igen pocakos férfi, telt szilvára emlékeztet, amelyhez valaki utólag gyorsan göcsörtös karokat és lábakat rögzített. Őszülő rezes hajához hasonlóan gyér bajuszkája rezeg a szélben. – Micsoda boldogság viszontlátni!

– Hallom, mostanában volt a születésnapja, Cedric – mosolygok rá melegen.

– Igen, uram! A hetvenegyedik, noha változatlanul úgy vélekedem, hogy az ember hatvanon túl inkább ne is tartsa számon a múló éveket.

– És mégis derekas mű vagy – méri végig Sevro. – Határozottan kamaszos összhatás.

– Köszönöm, uram!

Kevesen mozognak olyan otthonosan a Citadella titokzatos viszonyai között, mint Cedric, igazi ékköve volt ő az Uralkodó háztartásának. Musztáng már akkor is nagyra tartotta, amikor Octavia belső körében szolgált, és nem érezte szükségesnek, hogy egy ilyen nagy tudású és kötelességtudó embertől megváljon.

– Hol a fogadóbizottság? – kérdezi Sevro, de a tekintete csak a feleségét, Victrát kutatja. Musztáng és Daxo csak este érkezik majd, a nap folyamán még jelenésük van a Szenátusban.

– A gyermekek nemrég tértek haza egy háromnapos kirándulásról – magyarázza Cedric. – A Telemanus úrnők elvitték őket az Északi-hegyekbe a USS Davy Crocketthez. Mint hallom, igen jól érezték magukat annál az ősi roncsnál. Igen. Jól. Igen, határozottan. Sokat tanultak, és gyarapodott a kezdeményezőkészségük. Éppen ahogyan a tananyagban elő van írva, dominu… – csúszik ki Cedric száján, de dülledező szemekkel sietősen korrigálja magát. – Ahogy a tananyagban elő van írva, uram.

– Az én feleségem még nincs itt? – kérdezi morcosan Sevro.

– Még nincs, uram. Az inasa szerint vacsorára sem érkezik meg. Úgy hiszem, a raktáraiban sztrájkok törtek ki. A holo legalábbis ezzel van tele.

– A Diadalmenetre se jött el – motyogja Sevro. – Pedig pazarul festettem.

– Lemaradt róla, hogy a legjobb passzban lássa uramat.

– Igaz-e. Hallod, Darrow? Cedric is egyetért velem – mondja, csak az kerüli el a figyelmét, hogy az öreg igyekszik távolabb helyezkedni a bűzös farkasbőrtől.

– A fiam merre van, Cedric? – kérdem.

– Szerintem nem nehéz kitalálni, uram – mosolyog válaszképpen.

NeoPlaszt kardok csattogása és lábak csoszogásának zaja fogad bennünket, ahogy Sevróval a párbajbarlangba lépünk. Idebenn szőlőkacsok futnak fel a gránit szökőkút építményére, az indák beborítják a nedves kőpadlót. A fák tetejéről tűlevélfellegek omlanak alá. És a barlang közepén, a szökőkút vízköpői vigyázó pillantásainak kereszttüzében egy lány és egy fiú kerülgeti egymást krétával megrajzolt körben. Falkájuk hét másik tagja és két Arany nő állja körül őket. Sevro félrehúz, nehogy észrevegyenek bennünket, és leülünk a gránit szökőkút peremére, hogy onnan figyeljük az eseményeket.

A kör közepén tízéves, karcsú, büszke tartású fiú. Nevetése az anyjáé, de tépelődő alkat, akár az apja. Haja szalmaszínű, arca kerek, és a fiatalság hamvas pírja ül rajta. Hosszú szempillái erdejéből rózsaarany szemek villognak. Nagyobbnak, idősebbnek tűnik koránál, és tiszta képtelenség, hogy belőlem lett. Hogy saját gondolatai vannak, hogy ugyanúgy fog szeretni, nevetni, meghalni, mint mi mindannyian.

Most a nagy összpontosításban összehúzza a szemöldökét, arcán izzadság csorog, és a haja a homlokára tapad. Ellenfele éppen a térde felé suhint.

A lány kilencéves, arca keskeny, mint egy vadászkutyának. Sevro három lánya közül Electra a legidősebb, és a fiamnál magasabb, de jócskán soványabb is. Míg azonban Paxból árad a mélyenlakó öröm, hogy aki csak ránéz, megvidámodik, a kislányt mélységes komolyság hatja át. A szeme sötétarany, nehéz szemhéjak alól pillant a világra. Megesik, hogy ha ez a tekintet megpihen rajtam, ugyanaz az érzés fog el, mint amikor az anyja méreget.

– Aja beretváját Apollonius sisakjával szemben – hajol közelebb Sevro –, hogy az én kis szörnyecském eltángálja a fiadat.

– Nem fogadok a gyerekeinkre – súgom felháborodva.

– Megtoldom Aja intézeti gyűrűjével.

– Legyen már benned szemernyi tisztesség, Sevro. Hiszen a gyerekeink.

– Plusz felteszem Octavia köpenyét.

– A Falthe-ok Elefántcsont Fáját akarom.

– Imádom az Elefántcsont Fát – szörnyed el Sevro. – Ha az nincs, mi a francra aggassam a trófeáimat?

– Ha nincs Elefántcsont Fa, nincs fogadás – vonok vállat.

– Te szarveretes vadember – morogja, de már tolja is a kezét, hogy megrázzuk. – Áll az alku.

Az utóbbi időben igazi műgyűjtővé vált, csak úgy halmozza az Arany Imperátorok, Lovagok és önjelölt királyok trófeáit, és a megszerzett gyűrűket, fegyvereket és páncélokat egy fa ágaira akasztja, amelyet a Falthe-Ház földi birtokán ásott ki, onnan hozta el lunai otthonába.

Figyeljük, ahogy Electra erősíti Pax ellen a rohamot. A fiam egyre csak hátrál előle, kilép oldalra, hagyja, hogy a lány túlságosan is kinyíljon. És amint ez megtörténik, villámgyorsan rebben a műanyag beretva a lány bordái felé, egy kurta pillanatra el is éri.

– Egy pont! – rikkantja.

– Én számolom a pontokat, Pax, nem te – szól rá Niobé au Telemanus. Kavax asszonya higgadt nő, csak a fején tombol a megzabolázhatatlan őszes bozont. Bőre sötét, mint a cseresznyefa, és a csendes-óceáni szigetekről származó őseinek törzsi tetoválásai festik meg mindkét karját. – Háromkettő, Pax javára.

– Ügyelj az egyensúlyodra, Electra, ne nyílj ki mindig – szólal meg Thraxa. – Göröngyös talajon, hajó fedélzetén vagy jeges talajon így fel fogsz borulni – folytatja egy másik szökőkút peremén üldögélve. A kezében valami csoda folytán már ott virít egy üveg sör.

Electra dühödten ráncolja homlokát, és újra lerohanja Paxot. Ahhoz képest, hogy még csak gyerekek, akiket még meg sem érintett a kamaszkor, gyorsan mozognak, kecsesek a mozdulataik az alacsony gravitációban. A kislány magasan cselez, aztán gyors csuklófordítással vadul lecsap, és eltalálja Pax vállát.

– Egy pont Electrának – mondja Niobé.

Sevro majdnem elárulja magát, már tapsra lendül a tenyere. Pax próbál összpontosítani, de Electra lankadatlanul rohamoz, végül három gyors ütéssel kisodorja a fiam kezéből a beretvát. Pax elzuhan, Electra pedig már emeli a fegyverét, hogy alaposan fejbe csapja.

Thraxa lendül, és fémkezével félúton elkapja a pengét.

– Nyugalom, kis hölgyem, nyugalom – szól rá, és egy kis sört locsol a lányka fejére.

Electra dühödten mered rá.

Sevro képtelen tovább uralkodni magán, felpattan az ülőkéről, ahol meghúzódtunk. Én a nyomában.

– Én kis hárpiám! – kiáltja. – Megjött apuci!

Electra zord arcát boldog mosoly villanyozza fel, már rohan is az apjához. Sevro felkapja, és magához öleli, de mintha egy halacskát babusgatna. A gyerekek némelyike riadtan húzódik hátrébb Sevro láttán, ám amikor engem is kiszúrnak a vadszőlő mögött, kihúzzák magukat, és szertartásosan meghajolnak.

Újabban kilencfős falkákban neveljük a gyerekeket, mindenféle Színből kerülnek össze, hogy megismerjék egymást, és hasonló kötődés alakuljon ki köztük, mint közöttünk az Intézetben, csak éhezés és gyilkosságok nélkül. Pax legjobb barátja, az Obszidián Baldur, halk szavú, ritkás fogú fiú, aki már most közel olyan magas, mint Sevro, felsegíti a fiamat. Még a ruháját is leporolná, ha ő nem tolná el magától, mert már csak minket les.

Elsőként Sevrót veszi észre, de gyorsan leesik neki, hogy az ő jelenléte mit jelent, és már engem keres a pillantása. Arra számítok, hogy ő is a karjaimba veti magát, ahogy Electra tette az apjával, de nem. Éles fájdalom hasít belém. Amikor elmentem, még a kisfiúk nyughatatlansága űzte, de ez az elbizonytalanodás a láttomra, ez a hideg visszafogottság már a férfiak világát idézi. Hűvösen ballag elém, hiszen figyeli a falkája, és derékból hajtja meg magát előttem, épp csak annyira, amennyire az illem diktálja.

– Szervusz, apám.

– Fiam – mosolygok rá. – Nősz, mint akit húznak.

– Így van ez, ha telik az idő – vágja rá élesen.

Mindig azt hittem, hogy ha majd férfivá érek, megnő a magabiztosságom is, de hiába magasodom e fölé a fiú fölé, aprónak érzem magam. Egy ügy elrabolta tőlem az apámat. Lehet, hogy Paxot is erre a sorsra kárhoztattam?

– Általában nem ilyen vadóc – magyarázza később Niobé, amikor már a gyerekek távoztak, mert véget ért a napi gyakorlás. Pax az elsők közt lép le, durcásan. Baldur alig tud vele lépést tartani.

– Vedd bóknak a szorongását, Darrow – fűzi hozzá Thraxa is. – Hiányzik neki az apja. Ilyen egyszerű. Én is mindig így éreztem, amikor a vén Kavax elutazott Augustus valamilyen megbízásából. – Vékony füstpálcát húz elő a zsebéből, és a barlang omladozó falai mentén sorakozó parázstálak egyikénél meggyújtja. Niobé kikapja a kezéből, és a lánya fémkarján egyetlen mozdulattal el is nyomja.

– Daxo is így viselkedett?

– Daxo? – nevet nagyot az anyjuk. – Daxo már csecsemőként is higgadt sztoikus volt. Akár egy darab márvány.

– Már a méhében is csalárd terveket szőtt – motyogja Thraxa, és belekortyol a sörébe. – Mindig lehurrogtuk. Folyton csak az ablakból figyelt bennünket, soha nem játszott volna velünk. A Bátyuska soha nem ereszkedett volna le a kicsik szintjére.

– Pedig ti igazi mintagyerekek voltatok, mi? – méri végig Niobé. – Te például folyton tehénlepényt ettél.

– Még az is jobb volt a főztödnél – rántja meg a vállát Thraxa, valamivel távolabb húzódik, és újabb füstpálcát gyújt. – Jupiternek hála, voltak Barnáink.

Niobé csak a szemét forgatja, aztán a karomra teszi a kezét.

– Ennek az istencsapásának igaza van, egyszerűen csak hiányzol Paxnak. Van mit bepótolnotok.

Rámosolygok, de a szemem sarkából Sevrót figyelem, ahogy Electrával a tó felé ereszkedik kettesben.

– Tudod, hogy te vagy a papa kedvence, ugye? – hallom, ahogy magyaráz neki. Igyekszem legyűrni a féltékenységemet. Neki olyan könnyen megy a családjával, valahogy mindig olyan, mintha csak ott folytatná, ahol abbahagyták, amikor el kellett utaznia. Bár nekem is lenne hozzá tehetségem!

Az egyik kőből épült tároló mentén húzódó kertben találom anyámat. Két másik Vörös nő és egy Vörös férfi társaságában térdel a fekete sárban, pucér talpa feketéllik mögötte, ahogy valamiféle hagymákat ültetnek rendezett, kurta sorokba. Paradicsom, saláta és tök nő foltokban. Egy pillanatig csak állok a kert végében, és nézem, ahogy régen, kiskoromban is mindig figyeltem a lépcsőről odahaza Lykosban, míg elkészíti magának a lefekvés előtti teáját. Miután apám meghalt, sokáig féltem tőle. Gyorsan eljárt a keze, és a szavai sem simogattak. Akkoriban úgy voltam vele, hogy nyilván megérdemlem a szigorát. Mennyivel könnyebben szerethettük volna egymást, ha tisztában vagyunk vele, hogy az ő haragja és az én félelmeim ugyanabból a fájdalomból fakadnak, amelyre egyikünk sem szolgált rá. Elönt a szeretet, ahogy elgondolom, mi mindenen kellett keresztülmennie, és egy pillanatig mindent megadnék, ha viszontláthatnám apámat.

– Csak lopod ott a napot, vagy segítesz is? – kérdi hirtelen, de közben fel sem néz rám.

– Szerintem nem lennék valami jó kertész.

Társai támogatják fel a földről, leporolja a ruháját, és mielőtt hozzám lépne, gondosan elpakolja a szerszámait. Alig tizennyolc évvel idősebb nálam, de ő nehezebben viseli a szaporodó évek súlyát. A bőre még mindig fakó, a bányában leélt évek rajta hagyták a nyomukat. De most pír ül az arcán, átjárja az életerő. Összehasonlíthatatlanul erősebb, mint a korábbi életében volt. Orvosaink majdnem teljesen helyrehozták a szívbaját, és az agyvérzésből is teljesen felépült. Tisztában vagyok vele, hogy bűntudat gyötri, amiért ő él. Hogy ebben a luxusban tölti a napjait, míg az apám és oly sokan mások is a Völgyben várnak ránk. A kertben és a földeken is azért dolgozik, hogy vezekeljen, amiért ő életben van.

Határozottan ölel magához.

– Fiam – suttogja, és mélyen beszívja az illatomat, csak utána tol el kissé magától, hogy alaposabban szemügyre vegyen. – Halálra rémisztett annak az Acélesőnek a híre. Mindannyiunkat halálra rémisztett.

– Sajnálom. Nem lett volna szabad szólniuk neked.

Bólint, de egy szót sem szól. Csak ebből jövök rá, hogy milyen mérhetetlenül aggódott. Hogy hogyan kuporoghattak itt vagy a Citadellában a holók előtt, a híreket lesve. A Vörös férfi is csatlakozik hozzánk.

– Üdv neked, Táncos – szólok oda anyám válla felett. Régi mentorom a rossz lábát húzva biceg át a kerten. Most nem a szenátori tógáját viseli, hanem durva szövésű nadrágot és bő inget. A haja ősz, arca atyai, amelyre mély ráncokat róttak a nehéz évek. De lázadó szemeiben még most is ott parázslik a rosszaság. – Otthagytad a Szenátust egy kis kertészkedésért?

– A nép embere vagyok – jegyzi meg gúnyos mosollyal. – Jó érzés végre, hogy megint feketéllik a körmöm alja. A szenátusi kertemben a kertészeim nem hagyják, hogy akár egy szál dudvát is kitépjek a földből. Üdv, Sevro.

– Politikus – lép elő a háttérből Sevro. Úgy fest, mint aki a széles öleléssel fel akarja kapni anyámat, de anyám szigorú szemeket mereszt rá, így beéri egy gyöngéd öleléssel.

– Így már sokkal jobb – morogja anyám. – Legutóbb is kis híján összeroppantottad a csípőmet.

– Jaj, ne legyél már ilyen, Pixi – motyogja Sevro.

– Hogy mondod?!

– Nem szóltam, asszonyom – hátrál el a közeléből Sevro.

– Leannáról mi hír? – kérdezem.

– Jól vannak. Szeretném hamarosan meglátogatni őket. Talán Paxot is viszem, gondoltam nem is volna olyan rossz Égeában. A vén csontjaimnak már hideg az itteni tél.

– A Mars messze van – kifogásolom.

– Az az otthona – vágja rá élesen. – Azt akarod, hogy elfeledje, honnan származik? Legalább annyira Vörös, mint amennyire Arany. Csak épp erre rajtam kívül soha senki nem emlékezteti.

Táncos tapintatosan félrenéz.

– Haza fog menni a Marsra – mondom. – Mind hazamegyünk, ha végre biztonságos hely lesz.

Mert lehet, hogy elvileg mi irányítjuk a Marsot, de ez még nem jelenti azt, hogy béke és harmónia uralkodik arrafelé. A sziréniai földrészen még mindig acélbőrű veteránok Arany serege garázdálkodik, ahogy a Föld dél-csendes-óceáni térségében is. A Hamu Lovagja az utóbbi években nem kockáztatta meg, hogy flottát menesszen ellenünk az űrben, csakhogy a felszíni háborúk ezerszer kitartóbbak és makacsabbak, mint a csillagköziek.

– És szerinted mikor lesz az? – néz rám az anyám.

– Nemsokára.

Se őt, se Táncost nem hatja meg a válaszom.

– Meddig maradsz velünk?

– Legalább egy hónapig. Rhonna és Kieran is eljön, ahogy kérted.

– Vérveretesen ideje már. Azt hittem, a Merkúr elvette őket tőlem.

– Victra és a lányok is elugranak. Mondjuk hétvégén van egy kis dolgom a Lunán. Törvényjavaslatot kell a Szenátus és Táncos elé terjesztenem.

– Még több embert akarsz… – jegyzi meg anyám keserűen.

– Már anyámat is megfertőzöd a politikáddal? – pillantok nagy sóhajjal Táncosra.

– Deannának nyilvánvalóan megvan a maga meggyőződése – nevet nagyot ezen a felvetésen.

– Bele is süketülnék, ha csak rátok figyelnék – válaszolja anyám.

– Hát fogd be a füledet. Én azt szoktam, ha rákezdenek a politikai szövegelésre – vágja rá Sevro.

– Bárcsak a feleséged is így lenne ezzel – húzza el a száját Táncos.

– Vigyázz a nyelvedre, barátom, mert neki mindenhol vannak fülei.

– Miért nem voltál ott a Diadalmeneten? – kérdezem Táncostól.

– Ugyan már – horkan fel –, te is tudod, én is tudom, hogy nehezen viselem a felhajtást. Nekem a sár meg a levegő kell – szalad körbe elérzékenyülten a tekintete a fákon. És elég arra gondolnia, hogy hamarosan Hüperiónban kell megint lennie, egyből elborul az arca. – Sajnos vissza kell térnem abba a gépek Babilonjába. Köszönöm, Deanna, hogy kicsit kertészkedhettem veled. Épp erre volt szükségem.

– Vacsorára sem maradsz? – néz nagyot az anyám.

– Sajnos egyéb kerteket kell kigazolnom. Erről jut eszembe… Volna rám egy perced, Darrow?

Táncossal hátrahagyjuk anyámat Sevro társaságában, még halljuk, ahogy anyám a farkasbőr szaga miatt ostorozni kezdi hadvezéremet, de aztán elnyel bennünket a tópartra vivő erdei ösvény és a csend. A tó túlsó partjánál őrjárat hajózik a távolban.

– Hogy vagy? És engem ne akarj félrevezetni, tudod, hogy átlátok rajtad – vág bele.

– Fáradtan – ismerem be. – Az ember azt hinné, hogy az egy hónapos hazaút során csak ki tudja aludni magát, de még olyankor is mindig akad valami.

– Tudsz egyáltalán aludni?

– Néha sikerül.

– Én be szoktam vizelni – vallja be. – Havonta nagyjából kétszer. Még csak nem is emlékszem azokra a szarveretes rémálmokra. Csak a testem emlékszik, de az mindennél jobban.

Nyakig benne volt ő is a Mars felszabadításáért vívott harcokban. És azok az alagútcsaták még a Luna blokádjánál is ocsmányabbak voltak. Azt beszélik, hogy ő egymaga szabadította fel a bolygó legnagyobb földrészének, Kiméria bányáinak legalább a felét. Ha a Lázadás atyja Fitchner, Táncos a keresztapja.

– Miért nem szedsz bogyókat? – kérdezem. – A legtöbb veterán szed.

– Nem kellenek a Sárga műanyag vackok. Én farani Vörös vagyok. Nekem a tiszta elme fontosabb, mint a száraz ágy.

Ebben egyet is értünk. Hiába, hogy a Szenátusban ő a feleségem legfőbb ellenfele, és így természetesen az enyém is, a magánéletben azonban változatlanul családtag maradt, méghozzá az egyik legdrágábbik. Csak amikor a Marsot és holdjait felszabadítottuk, akkor hagyta ott a csatateret, és öltötte fel a szenátusi tógát. Akkor alapította meg a Vox Populit, vagyis a nép hangja nevezetű aljaSzín szocialista pártot, hogy elmondása szerint ellensúlyozza a Köztársaságot szerinte még mindig meghatározó Arany-befolyást. Vérveretes tüske az oldalamban minden egyes beszéde, amelyben arányos képviseleti rendszert követel. Ha rajta múlna, minden egyes Arany Szenátorra ötszáz aljaSzín másik jutna. És számszakilag igaza is van, de a valóság magasról tesz a számokra.

– Azért nem lehet rossz végre füvet érezni a bakancsod talpa alatt homok és fém helyett – jegyzi meg halkan. – Jó végre itthon, igaz?

– Jó – mondom kissé bizonytalanul, ahogy körbepillantok a sziklás parton. – Egyre nehezebb. Visszatérni. Azt hinnéd, alig várom már, közben pedig… nem is tudom. Bizonyos szempontból rettegek tőle. Hogy megint szembesüljek azzal, mennyit nőtt közben Pax. Míg én távol jártam – folytatom, majd türelmetlenül lesodrok magamról egy szöszt. – Arról nem is beszélve, hogy minél tovább pihengetek én itt, a Hamu Lovagjának annál több ideje lesz, hogy összeszedje magát, és felkészítse a Vénuszt a támadásra. És annál tovább húzódik ez az egész.

A háború említésére megkeményedik az arca.

– És szerinted meddig húzódik még?

– Az sok mindentől függ, nem gondolod? Egyedül te állsz az utamban, hogy végre megszerezzem a kellő létszámot, és lezárjam végre a háborút.

– Mindig ezt mondod. Több embert akarsz, folyton ezt hajtogatod – sóhajt nagyot. – Én csak a szája vagyok a Vox Populinak, nem az agya.

– Tudod, Táncos, a szerénység nem mindig erény.

– Nem engedelmeskedtél a Szenátus akaratának – vágja rá kurtán. – Nem kaptál tőlünk felhatalmazást az Acélesőre. Óvatosságra intettünk és…

– Győztem, nem igaz?

– Már nem Arész Fiai vagyunk, hiába is teszel úgy. Virginia és az Optimatái elégedetten vigyorogtak, hogy tojtál a Szenátorok szavára, de a nép lázadozik – mondja, és közelebb lép hozzám. – Még tisztelnek.

– Nem mindenki.

– Ugyan már. Olyan kultuszod van, hogy a nevedet imádságokba szövik. Ki mondhatja ezt még el magáról?

– Ragnar. És Lysander au Lune.

– Octaviával kihalt a Sileniusok vérvonala. Ostobaság volt szabadon engedni a fiút, de ha élne, már tudnánk. Felfalta őt is a háború. Az emberek szeretnek téged, Darrow. De nem élhetsz vissza a szeretetükkel. Bármit is teszel, példa a szemükben. Vagyis, ha nem követed a törvényt, akkor az Imperátorok és a Kormányzók is csak megvonják majd a vállukat. És végül mindenki más is. Hogy kormányozzunk, ha te mész a saját fejed után, és mindig azt teszed, amihez épp kedved szottyan? Mintha király lennél. A Szenátus egy megválasztott testület. Te nem vagy az.

– Csakis azt teszem, amit meg kell tenni. Ahogy te is. Mindkettőnket mindig is a szükség vezérelt. Mások azonban csak arra ügyelnek, hogy újraválasszák őket. Rájuk miért hallgatnék? – mosolygok rá. – Talán azt szeretnéd, ha bocsánatot kérnék? Akkor megkapom az embereket?

– Lehet, hogy a bocsánatkéréshez már túl késő.

– Ezek szerint már fenyegetjük egymást? – vonom fel a szemöldökömet. – Azt hittem, mi fölötte állunk az effélének. Hiszen együtt kezdtük az egészet.

– Így is van. És fiamként szeretlek. Azóta, hogy megálltál előttem fülig sárosan, és az orrom hegyéig sem értél. De nem is kell mondanom. Ugyanakkor rád is vonatkoznak a Köztársaság törvényei. Mert ha a törvényeket félrerúgjuk, a közhangulat kedvez a zsarnokok törekvéseinek.

– Már megint olvastál valamit – sóhajtok nagyot.

– Rátapintottál. Az Aranyak tőkét kovácsoltak a történelmünkből, ezért adhatták az urat, játszhatták, hogy mindannyiunk felett állnak. Kötelességem, hogy olvassak. Hogy ne tudjon senki az orromnál fogva vezetni.

– Senki sem próbál az orrodnál fogva vezetni.

– Végignéztem, ahogy a feleséged gyilkosoknak és rabszolgatartóknak adott kegyelmet – horkan fel megint egyet nem értésében. – De szemet hunytam, mert azt mondták, erre van szükség, hogy megnyerjük a háborút. Most azt kell szó nélkül tűrnöm, hogy népünk tucatjával szorong apró lyukakban, hogy szemetet eszik, és rongyokban jár, miközben a felsőSzínek arisztokráciája ragyogó tornyokban jólétben él, és azért kell ezt zokszó nélkül elviselnem, mert azt állítják, ez kell ahhoz, hogy megnyerjük a háborút. Gebedjek meg, ha végignézem, hogy a régi zsarnok helyébe egy új telepedjen, csak mert ez kell egy elbaszott háború megnyeréséhez.

– Kérlek, ne prédikálj. A feleségem nem zsarnok. Az ő elképzelése volt, hogy az Új Szerződésben csökkenjen az Uralkodó befolyása. Ő döntött úgy, hogy ezt a jogkört a Szenátusra ruházza. Ő segített a népünknek hallatni a hangját, Táncos. Gondolod, azért tette, mert neki így volt a legkényelmesebb? Gondolod, egy zsarnok tenne ilyet?

– Én nem is róla beszélek – néz egyenesen a szemembe.

Kezdem érteni.

– Még nem felejtettem el, amikor azt mondtad nekem, hogy jó ember vagyok, akinek rossz dolgokat kell megtennie. Most hirtelen a te gyomrod nem bírja? Vagy talán már annyira összemelegedtél a politikusokkal, hogy fel sem ismered az ellenséget? Várj, segítek. Általában legalább két méter magasak, hatalmas piramisos plecsni virít a mellkasukon, ja, és Vörös vér mocskolja a kezüket.

– Ahogy neked is – bólint. – Egymillió a veszteségünk. Jól mondom? Csak a Merkúron egymillió. Te lehet, hogy képes volnál ezt elviselni. De nekünk, többieknek már sok ez a veszteség. Az Obszidiánoknak mindenképpen. És nekem is.

– Vagyis zsákutcába jutottunk.

– Pontosan. A barátom vagy – feleli feldúltan. – Mindig a barátom leszel. Inkább meghalok, mint hogy tőrt döfjek a hátadba. De akkor is azt teszem, amit helyesnek tartok.

– Ahogy én is – jegyzem meg, majd a kezemet nyújtom felé. Megrázza, egy pillanatig csak markolja, majd sarkon fordul, és visszaindul az ösvényen.

Mielőtt még elkanyarodna, megáll, visszanéz rám.

– Titkolsz valamit, Darrow? Mert itt van rá az alkalom, hogy kibeszéld magadból. Most, amikor még barátok közt vagy.

– Nyitott könyv vagyok – válaszolom, és arra gondolok, hogy bár így volna, és bár hinne nekem. Bár még mindig Arész Fiainak a vezére volna, hogy tényleg csakis közös titkaink legyenek, mint régen. De nem minden ellenfél ellenség is egyben.

Megfordul, és visszasántikál a kertbe, hogy elbúcsúzzon anyámtól. Megölelik egymást, és már folytatja is az útját a déli felszállópályához, ahol a kísérete várja. Egyiküktől átvesz egy fehér tógát, és ráveszi az ingére, majd így megy fel a rámpán.

– Mit akart? – kérdi Sevro.

– Mit akarnak általában a politikusok?

– Kurvákat?

– Irányítani.

– A követekről tud?

– Nem hiszem.

Sevro figyeli, ahogy Táncos tógája fehér zászlóként csapkod a szélben a hajója szájában.

– Páncélban sokkal jobban bírtam a mocskot.

– Én is.

3
DARROW

AZ ÁLOM

Daxo és Musztáng érkezését követően elkezdődik végre a vacsora. Velük jött Hüperiónból a bátyám, Kieran és Rhonna, az unokahúgom. Hosszú, nehéz faasztalt ülünk körbe, előttünk gyertyák megvilágította otthonos, marsi lakoma, csupa fűszeres étel, curry és kardamom illata csiklandozza az orrunkat. Sevrót körbezsongják a lányai, ő pedig randa pofákkal szórakoztatja őket még evés közben is. Amikor azonban hangrobbanás pukkan a levegőben, egyből felpattan, az égre mered, és berohan a házba. A lányait is hátrahagyja, maradjanak csak velünk. Fél órával később tér vissza kart karba öltve a feleségével, a haja kusza bozont, a zakójáról leszakadt két gomb és a szája sarka is felrepedt, épp a kicsorgó vért törölgeti egy zsebkendővel. Régi barátom, Victra viszont makulátlanul fest az álló galléros, ékkövekkel díszített, fekete blézerében, széles mosolya beragyogja az egész előteret. Hét hónapos terhes a negyedik lányukkal.

– Nohát, Aratót is körünkben üdvözölhetjük végre! Bocsáss meg, jóember, szörnyen elkéstem.

Hosszú lábainak három nagy lépés az asztal vége.

Melegen öleljük meg egymást, és úgy megszorongatja a seggemet, hogy összerándulok. Musztángnak csókot nyom a feje búbjára, majd elhelyezkedik az asztal mellett, és nem is lehet már rajta kívül másra figyelni.

– Szevasz, kis borongósom – int oda Electrának, majd a pillantása az asztal másik végében cinkosan sutyorgó Paxra és Baldurra siklik. Azok ketten fülig pirulnak. – Melyik jóképű lovag tölt egy pohár gyümölcslevet Victra néninek? Pokoli napja volt szegénynek.

A két fiú versenyt futva iparkodik, végül a szófukar Obszidiánnak sikerül megragadnia a kancsót, és elégedett ünnepélyességgel tölti tele Victra karcsú poharát.

– Az az átkozott szerelő-szakszervezet már megint sztrájkol. Tele vannak a dokkjaim megrakott szállítóhajókkal, de a kis görények a lunai flotta feléből kilopták a meghajtószelepeket, és elrejtették.

– Mit akarnak? – kérdi Musztáng.

– Jaj, hát azon túl, hogy kiéheztessék a holdat, természetesen magasabb fizetést, jobb körülményeket… a szokásosat. Azt állítják, hogy túl drága Lunán az élet, és a fizetésükből nem mennek semmire. No, hát erre csak azt tudom mondani, hogy a Földön is van hely bőven.

– Micsoda hálátlan, mosdatlan népség – szólal meg anyám.

– Vettem a gúnyt, Deanna, és a nemrég hazatért hőseinkre való tekintettel eleresztem a fülem mellett. Később vitázunk majd úgyis eleget. Egyébként én szinte már szent vagyok. Anyám Szürkéket küldött volna rájuk, hogy beverjék a hálátlan fejüket. Jupiternek hála, a Szürkék reflexből még mindig beverik a voxosok pofáját, ha útjukba akad egy.

– Jogukban áll szervezetten fizetési tárgyalásokat folytatni – jegyzi meg Musztáng, miközben Sevro legkisebb lányának, Dianának arcáról letöröl egy kis maszatnyi humuszt. – Az Új Szerződésben feketén-fehéren benne áll.

– Persze, hogyne. A szakszervezetek a tisztességes munka szíve-lelke – morogja Victra. Ebben az egyben még Quicksilverrel is egyet tudok érteni.

– Ezt már jobb hallani – mosolyog rá szélesen Musztáng. – Ismét a Köztársaság eszményképe lettél.

– Amúgy Táncosról lemaradtál. Nemrég ment el – szúrja közbe Sevro.

– Szerintem bűzlik az egész az álszentségtől – nyúl a gyümölcslevéért Victra, és meglepetésében kis híján el is ejti a poharát. Mert Baldur még mindig ott áll mellette, és kissé talán túlbuzgón vigyorog rá. – Jaj, te még mindig itt vagy? Eredj innen, kis poronty – mondja, csókot nyom az ujjai hegyére, és meglegyinti velük Baldur arcát, így terelve vissza a helyére. Az Obszidián a föld felett lebegve tér vissza irigykedő fiam mellé.

Később a gyerekek a szőlőskertbe mennek játszani, mi pedig a hátsó verandára telepszünk beszélgetni. Körülöttem vér szerinti és választott családom, és végre békesség és nyugalom árad szét bennem. Vagy egy éve nem éreztem már ezt. A feleségem az ölembe dugja a lábait, hogy masszírozzam.

– Szerintem Pax beléd van bolondulva, Victra – nevet nagyot Musztáng, miközben Daxo bort tölt neki.

Az üveg játékszernek látszik a markában. Még nálam is nagyobbra nőtt, és a székében is alig fér el. Az asztal alatt folyton beleakad a lába a lábszáramba. Kieran és Dio, a felesége, a tűz mellett üldögél kéz a kézben. Niobé fát dob a lángok közé, a szikraeső elől alig tudnak elhúzódni azok ketten. Thraxa a sarokba vonult félre, és nagy titokban rágyújt.

– Választhatott volna rosszabbat is, mint a keresztanyja – méregeti Victra a férjét, aki épp a fogai között bányászik egy faforgáccsal, amit még a vacsoraasztalból hasított le korábban. Victra megtaszítja a talpával. – Hagyd ezt abba, olyan röhejes vagy.

– Bocs.

– De abba nem hagyod.

– Bocs, szerelmem – ismétli Sevro. – Csak egy darab porc. Beszorult – fordul félre, mintha elhajítaná a fadarabot, de csak piszkálgatja tovább a fogait. – Ki is jött! – ujjong hirtelen. És ahelyett, hogy elhajítaná a kikotort porcdarabot, elégedetten rágcsálja el és nyeli le. – Marha – jelenti ki.

– Marha? Csirke és bárány volt vacsorára – ámul Musztáng.

– Ajaj – ráncolja Sevro a homlokát. – Hé, Kieran, mikor is burkoltunk utoljára marhát?

– Három napja, a Vonítók bankettjén.

Fintorok körben.

– Ez esetben érlelt marha – vigyorodik el Sevro a kínunkon.

Daxo kuncog, de a rajzolást nem hagyja abba egy pillanatra sem. Angyalkákat rajzol Dianának, aki az ölében ülve figyeli, ahogy ügyes keze dolgozik. A beretvát sem forgatja rosszul, de az igazi fegyvere, amellyel művészien bánik, az a ceruza. Victra elkeseredetten néz össze Musztánggal.

– Íme a bizonyság, drágám, hogy a szerelem vak.

– Mickey helyre tudja pofozni a képét, ha már unnád – vetem fel. Sevro undorodva horkan fel, de Daxo már kacag.

– Ahhoz sok szerencsét. Előbb valahogy ki kell csalogatnod a dekadens pöcsöt a laborjából – jegyzi meg, majd szemügyre veszi a kegyetlen, sokágú szigonyt, amelyet Diana firkált az egyik angyalkája kezébe. – Meg a csodálói köréből. Tavaly szeptemberben is micsoda kísérettel érkezett az Operába! Mintha valami Hieronymus Bosch-festmény mászott volna le a vászonról. Az egyik ráadásul színésznő volt. El tudod képzelni? – pillant Musztángra. – Az apád inkább leharapta volna a saját nyelvét, ha aljaSzínekkel kell egy páholyban ülnie a premieren – csóválja a fejét.

– És nem is lett volna ezzel egyedül – fűzi hozzá Victra. – Manapság sok a felkapaszkodott újgazdag. Quicksilver haverjai – borzong meg.

– Ugye a kulturáltságot nem lehet megvásárolni – bólogat Daxo.

– De nem ám, jóember, de nem ám.

A csigalassú naplemente vérvörös pászmái egyre mélyebben fúródnak bele az éjszaka érkező feketeségébe a fák között. A vállaim kiengednek, és kényelmesen süppedek bele a karosszékembe, s hallgatom a barátaim fecsegését, tréfálkozásait. Kis kék bogárkák táncolnak villódzó fénynyalábokat róva a késő nyári félhomályba. Mögöttünk zúgnak a fák, távolabbról idehallatszik a gyerekek kiáltozása, a játékzsivaj. A Merkúr szúrós homoktengerei elmerülnek a végtelenben. A háború bűze visszahúzódik agyamban, hovatovább már csak távoli emlékként őrzöm őket.

Ilyennek kellene lennie az életnek.

Ilyen a béke. A nevetés.

És mégis érzem, ahogy kicsorog az ujjaim közül, mint annak a távoli bolygónak a homokja, hiába markolom. Érzékelem az erdő sötétjében az Augustus-Ház Oroszlántestőrségét, az eget kémlelik, az árnyakat lesik, besegítenek, hogy elnyújthassuk még ezt az álombéli pillanatot. Musztáng elkapja a pillantásomat, és az ajtó felé biccent.

Amikor a Telemanusok rázendítenek a családi nótájukra, a Nyárutói rókára, búcsút veszek a barátaimtól, és követem Musztángot be a házba. Ennek az udvarháznak a csarnokai még a Fény Citadellájának falainál is régebbiek, a történelem beleette magát a vakolatba is. Ősi korok relikviái díszlenek a falakon, polcokon. Octavia gyerekeskedett itt. A gerendákból, a padlásról, a kertből az ő szelleme árad, ősei és gyermeke is körülvesznek képzeletben bennünket. Lysander is itt játszott, mielőtt még útjaink keresztezték volna egymást. Az egész házon érzem a Lune-ok nyomait. Eleinte furcsa gondolatnak tűnt, hogy épp a legnagyobb ellenségem házában telepedjek le, de nem létezett még ember a világon, aki nálánál jobban ismerte volna a terheket, amelyek most Musztáng és az én vállamat nyomják. Míg élt, gyűlöltem Octaviát. A halálában mondhatom, hogy megértem őt.

Előbb megérzem a feleségem illatát, mint hogy meglátnám őt. A szobánk meleg, az ajtó remegve csapódik be mögöttem a berozsdált vasain. A kandalló mellett, amelyet a Lune-Ház faragott sasai és félholdjai öveznek, egy asztalka áll, rajta nyitott üveg bor. Musztáng papucsa a padlón hever. Az én Mars-Ház gyűrűm a másik mellett, amelyet valaha az apja hordott, az asztalon pihen, a kargépe társaságában, amelyen új üzenetek jelzőfénye villan.

Ő maga a teraszunkon gubbaszt aranygyapjúként egy karosszék ölében, a sok évvel ezelőtt Roque-tól kapott, immár agyonolvasott Shelley-kötetet lapozgatja. Nem néz fel, pedig hallja lépteimet. Megállok mögötte, és inkább meg sem szólalok, csak beletúrok a hajába. Izmos nyakát masszírozom, a nyaka tövét. Büszke vállai elernyednek az ujjaim alatt, és leteszi a könyvet. A közös élet nem csak a húst és a vért egyesíti, emlékei is körbefonnak.

Minél jobban ismerem, minél több emléken osztozunk, annál jobban szeretem, és ezt a szerelmet a valaha volt fiú, aki voltam, soha nem ismerhette. Eo láng volt, szélben lobogó. Próbáltam elkapni őt. Megtartani. De ő nem arra született, hogy megkössék.

A feleségem azonban nem szökik, mint a láng. Ő maga az óceán. A kezdetektől fogva tudom, hogy soha nem birtokolhatom, nem szelídíthetem meg, viszont én vagyok az egyetlen vihar, amely a legmélyebb mélységeit is felkavarja, mozgatja árapályait. Nekem ez több mint elég.

Odahajolok a nyakához, ajkam könnyedén cirógatja bőrét, érzem a parfümje alkohol- és szantálkeserűjét. Lassan, lágyan szívom magamba a szerelem mámorát, élvezem, ahogy az űrtenger, ami eddig elválasztott bennünket egymástól, semmivé mállik. Immár képtelenségnek tetszik, hogy valaha is olyan távol álltunk egymástól. Hogy volt idő, amikor ő létezett, és én nem voltam mellette. Minden porcikája, az illata, íze, bőre tapintása az én otthonomat jelenti. Hazataláltam. Felnyúl, karcsú ujjait belefúrja a hajamba.

– Hiányoztál – mondom.

– Milyen az, amikor nem hiányzik valaki? – mosolyog rám ravaszkásan. Leülnék mellé, de csettint a nyelvével. – Még nem végeztél. Masszírozz csak, Imperátor, ez Uralkodód parancsa.

– Szerintem a fejedbe szállt a hatalom – válaszolom, mire felsandít rám. – Igenis, asszonyom – vágom rá, és folytatom a masszírozást.

– Berúgtam – motyogja. – És máris másnapos vagyok.

– Thraxa mellett az ember erkölcsi kötelességének érzi, hogy lépést tartson vele.

– Tíz kreditet teszek rá, hogy holnap reggel úgy kell majd Sevrót felmosnunk a verandáról.

– Szegény Kobold. Csupa szellem, semmi testtömeg.

– A nyugati szárnyban helyeztem el őket Victrával – nevet nagyot Musztáng –, hogy aludni is tudjunk. Legutóbb olyan hangra riadtam fel az éjszaka közepén, mintha egy nyest szorult volna be a szellőzőbe. Amilyen tempóban nyomják, esküszöm, egymaguk képesek volnának pár év alatt benépesíteni a Plútót.

Megpaskolja maga mellett a párnát, és én leülök. Átkarolom a vállát, magamhoz húzom. A fákon át sóhajtva fúj be a tóról a szellő. Csendben ülünk, érzem minden szívdobbanását, és azon tűnődöm, vajon mi járhat a fejében, miközben tekintete a fák felett, a vörös égbe veszik.

– Itt volt Táncos – szólalok meg.

Halk hangot hallat, tudomásul veszi, amit mondok, de érezhetően nem örül, hogy az eszébe idéztem a fákon túli világot.

– Haragszik rád.

– A Szenátorok fele olyan képet vágott, mint akik legszívesebben belefojtanának egy kupa borba.

– Én szóltam. Luna megváltozott, mióta elmentél. A Vox Populira többé nem lehet legyinteni.

– Feltűnt.

– Mégis szemen köpted őket, amikor a határozatuk ellenére cselekedtél.

– Ezért most ők is szemen köpnek engem.

– Ki mint vet, úgy arat.

– Meg tudják hiúsítani a kérésemet?

– Elképzelhető.

– Még akkor is, ha nyomást gyakorolsz rájuk?

– Úgy érted, rossz a híred, én meg majd kimosdatlak – mondja, nem kérdezi.

– Jól döntöttem. Tudom. És te is tudod. Ők nem ismerik a háborút. És csakis attól rettegtek, hogy majd őket vonják felelősségre a kudarcért. Mit kellett volna tennem? Malmozni, amíg ők a jó hírüket babusgatják?

– Esetleg tanulhatnál tőlük.

– Nem fogok a háború kellős közepén közvélemény-kutatást tartani. Megvétózhattad volna őket.

– Megvétózhattam vona. De akkor elkezdenek sopánkodni, hogy csak a férjemet védem, és a Vox Populi csak még népszerűbb lesz.

– A Rezek és az Obszidiánok is benne vannak?

– Nem. Caraval szerint a Rezek támogatni fognak. Az Obszidiánok meg arra mennek, amerre Sefi. Ő hogy fog dönteni?

– Fogalmam sincs – ismerem be. – Ő az Eső ellen volt, de azért velem tartott.

Musztáng erre hallgat egy sort.

– Szerinted lábon lőttem magunkat, igaz?

– Szerintem levágtad a lábainkat. Van más is Táncos birtokában, amit felhasználhat ellened?

– Semmi – felelem, de tudom, hogy nem hisz nekem. Nagyon szeretnék beszélni neki a követekről, de azzal csak őt hoznám nehéz helyzetbe. Sevróval megegyeztünk, hogy ennek a titoknak a Vonítók közt kell maradnia. Ráadásul Musztángot köti az esküje, ha ilyesmi a tudomására jut, be kellene avatnia a Szenátust is.

– Nem egyedül Táncos haragszik rám – folytatom inkább. – Pax szinte rám se nézett egész vacsora alatt.

– Nekem is feltűnt.

– Fogalmam sincs, mit tegyek.

– Nem hinném. Szerintem pontosan tudod – mondja, majd elhallgat. – Ez hiányzott mindkettőnknek – szólal meg végül. – Az élet. Ezt a vacsorát soha nem felejtem el. A szentjánosbogarakat. A gyerekeket az udvaron. A közelgő eső illatát – rám néz. – A nevetésedet. Pusztán azt, hogy nevetni látlak végre. Pedig úgy lenne rendjén, ha nem lenne ebben semmi különös. Ha ezernyi ilyen alkalmat kínálna nekünk az élet.

– Hogy érted?

– Úgy, hogy ha két év múlva lejár a hivatali időm, talán nem indulok újra. Elképzelhető, hogy átadom valakinek a lángot. Te pedig átengedheted Orionnak vagy Harnassusnak a vezetést. Talán innentől fogva már nem a mi felelősségünk ez az egész – mosolyodik el haloványan, reménykedőn. – Hazatérünk a Marsra, és visszavonulunk a birtokaimra. A testvéreiddel együtt neveljük a gyerekeinket, és már csak a saját családunk és a saját bolygónk dolgai miatt aggodalmaskodunk. És akkor minden egyes este ilyen vacsorában lesz részünk. A barátaink kedvük szerint jöhetnek-mehetnek, az ajtónk mindig nyitva áll majd…

És mindig egy egész hadseregnek kell majd őriznie.

A szavait elnyeli az éjszaka, a sustorgó fák lombjai magukba szippantják, viszi őket a szél fel a magas égig, ahová az álmok szállnak. De én csak ülök dermedten mellette, mert tudom, hogy ő maga sem hiszi, amit mond. Túlságosan is régóta játsszuk ezt a játékot ahhoz, hogy csak úgy elsétálhassunk. Megfogom a kezét, és ahogy a feleségem elcsendesül, és az álom tovarebben, régi, családi cimboránk, a rettegés kúszik fel közénk az erkélyre, mert a lelkünk mélyén, az árnyak káoszában mind a ketten tisztában vagyunk vele, hogy Lornnak igaza volt: akik birodalmi és harci lakomákat ülnek, azoknak a végén benyújtják a számlát.

És mintha a világ is meghallaná a gondolataimat, kopogtatnak az ajtón.

Musztáng megy kinyitni, és ahogy visszatér, az arcán nem a feleségem, hanem az Uralkodó arckifejezése ül.

– Daxo volt. Táncos rendkívüli ülésre hívta össze a Szenátust. Előrehozták holnap estére a meghallgatásodat.

– És ez mit jelent?

– Semmi jót.

4
LYRIA

ÜDV A VILÁGOKBAN

Ég.

Apa így nevezte odahaza, a lagalosi bányában kőből és fémből fölöttünk húzódó mennyezetet. Mindenki így nevezte, már az első Úttörők is sok-sok generációval ezelőtt, akik a Marsra érkeztek. Leszakad az ég. Javításra szorul az ég.

Hatalmas pajzsként magasodott a fejünk fölé, megóvott bennünket a kint tomboló hírhedt marsi viharoktól. Táncoltunk az égért, szerencsét hozó dalokat énekeltünk érte, és áldást kértünk rá. Sőt, két lányt is ismertem, akit róla neveztek el.

De az ég nem pajzs volt. Hanem fedő. Ketrec.

Tizenhat évesen, göcsörtös térdekkel, szeplősen láttam meg először az igazi eget. Az Uralkodó halála után még kerek hat évbe tellett, hogy az utolsó Aranyakat is kiűzze a Lázadás Kimériából, arról a földrészről, ahol a mi bányánk volt. Utána még két év, hogy ezt a mi bányánkat felszabadítsák a Szürke hadúr uralma alól, aki az Aranyak híján nálunk rendezte be a kis királyságát.

Na, akkor érkezett el a Lázadás Lagalosba.

Megmentőink inkább látszottak a Babérünnepen lerészegedett táncosoknak, mint katonáknak, szürke és aranyhajak meg piramisos plecsnik trófeáival teleaggatott őrülteknek. Vállukra parittyaPengét meg csúcsos, vörös sisakokat mázoltak. És az élükön egy gondterhelt, szakállas Vörös állt, egyetlen szemében izzott a harag. Egyik kezében hatalmas puska, a másikban rongyos fehér zászló, rajta a tizennégy ágú csillag. Sírva fakadt püffedt hasunk és csontvázra aszott testünk láttán, a Szürke hadúr uralma alatti szenvedésünk és éhínségünk miatt. Puskáját a földre ejtette, és bár idegen volt, hozzám lépett, és magához ölelt. „Nővérem”, mondta, meg „bátyám”, ahogy a mellettem álló férfit is meglapogatta.

Négy hétre rá kedves arcú férfiak és nők jöttek fehér sisakban, mellkasukon a tizennégy ágú csillaggal, és felvittek bennünket a felszínre. Soha nem felejtem el a szemüket. Sárga és Barna és Rózsaszín szemek. Üvegszám hoztak nekünk vizet, buborékos, édes innivalókat és a gyerekeknek nyalánkságokat. És otromba szemüveget osztottak ki mindenkinek, amelyeken szárnyas saru díszlett, hogy megvédhessük a szemünket a naptól. Nem akartam felvenni, közvetlenül a szememmel akartam volna látni az igazi eget meg a napot. De egy kedves Sárga nővérke figyelmeztetett, hogy arra a látásom is rámehet. Szóval felvettem.

Kinyílt a lift ajtaja. Végtelen, füves mezőkre sétáltunk ki, és megláttam: kék volt, és olyan tágas, mintha mindjárt belezuhannék. És ott függött rajta magányosan lángoló széndarabként a nap. Melegített. És könnyekre fakasztott. Olyan apró volt, hogy a hüvelykujjammal kitakarhattam. A mi napunk. Az én napom.

A Köztársaság mentőhajói másnap reggel érkeztek, ifjak és leányok hevenyészett kórusának üdvözlődala fogadta őket. Soha még ilyen tisztaságot nem láttam, mint amilyenek ezek a hajók voltak, fehérek, mint a csecsemő unokaöcsém babafogai. Hasukon a csillag fénylett. Akkor ez a csillag a reményt jelentette nekünk.

– Arató ajándéka – nyomott a kezembe az egyik katona egy darab csokit. – Üdv a világokban, kislány.

Üdv a világokban.

Amikor már messze jártunk a bányánktól, mindannyiunknak saját kis holoKivetítő jelent meg a repülőn, és a hologram annyira valóságos volt, ahogy elém vetült, hogy szinte viszketett az ujjam, hogy megérintsem az Arany arcot a levegőben. Korábban is láttam már, de itt az egyik hajóján ülve valóságos istennőnek tetszett. Oroszlánszívű Virginia. A szeme rettenetes arany. A haja, mint a fénylő aranyfonál hibátlan arca felett. Fényesebben ragyogott még a nap szenénél is. Mellette fikarcnyi kislánykának éreztem magam.

– Légy üdvözölve a világokban, Mars gyermeke – kezdte kedvesen ifjú Uralkodónk. – Nagy utazásra kelsz most, hogy az őseid fáradhatatlan munkájával megépült bolygón végre a téged megillető helyre juss. A te és a tieid izzadsága, vére árán kelt életre a Mars. És most eljött az idő, hogy te is részt kaphass az emberiség bőségéből, hogy te is élvezd az Új Napköztársaság gyümölcseit, és az utánad következő generációknak mutasd az utat. A szívem veled dobog. A világokban mindenfelé élő emberek reményei és álmai kísérnek. Sok szerencsét, kívánom, hogy örömöt találj a tieiddel a csillagaink alatt.

Ez történt két évvel és sokezernyi megszegett ígérettel ezelőtt.

Most a rekkenő hőségben guggolok a nyamvadtul kanyargó kis patakocskánál a 121-es tábor közelében. Hajlott háttal és görcsös ujjakkal dörzsölöm a durva kefével a mocskos nadrágot. Ava nadrágja, véres, mert a mészárszéken öli benne a marhákat, hogy legyen mit dobni a fazékba.

A lagalosi bányában még hamuszürke bőröm mostanra feketére égett a nap hevétől, sokat nem vastagodott, viszont a sáros folyóágyban szaporodó bogarak sebesre marták. A kimériai fennsík nyara nedves, és hemzsegnek a szúnyogok. Most is hármat csapok le egyszerre, amelyeknek sikerült hézagot találni a citronellapasztán.

Tizennyolc vagyok, az arcomon még mindig ott a babaháj. A hajam veszett gubancban omlik le a fejemről, mint valami elrugaszkodó fenevad, amely hiába igyekszik menekülni a koponyámról. Megértem. Senki sem felejti rajtam a pillantását. Régebben apa fúrótársai Sárbogárnak hívtak, a szemem színe miatt. Apa szokta mondani, hogy a családban Avának jutott a szépség. Nekem meg a tűz.

Körülöttem megrakott férfiak és nők, a klánom két egység Gammája a Bolond véres Mary balladáját énekli. Rozsdavörös haj kandikál ki kalapok pereme és hajkendők alól. A vizen halászok tesznek-vesznek dohányt szívva csónakokon, a hálót húzzák-vonják.

A Lambdák már azt sem engedik, hogy a tábor mosodáját használjuk. A mocskok kivételezetteknek gondolják magukat, csak mert az Arató is Lambda volt valaha. Az nem zavarja őket, hogy kábé annyira a rokonaik, mint én az éjjelente az őserdőből szúnyogra vadászni előrajzó denevéreknek.

A Napköztársaság hajói ritkán járnak felénk, olyankor pedig katonákat hoznak. A délen garázdálkodó Vörös Ököl miatt. A segélycsomagokat hozók a magasban dobják ki a szállítmányukat, amelyek ejtőernyőn zuhannak le hozzánk. A katonák pedig már nem cukorkát hoznak, hanem fegyvert.

Nap mint nap látjuk a HK-n. A Vörös Ököl rajtaüt a kiszolgáltatott táborokon. Gyerekeket rabolnak el, apákat mészárolnak le, és mindent feldúlnak. Azt állítják, ők csak igazságot osztanak, amiért mi, a Gammák a régi időkben az akkori elnyomók kis kedvencei voltunk. A lerohant táborokban minket irtanak, mint a pestises patkányokat.

Ava szerint a Köztársaság hamarosan megállítja az Öklöt. Azt hiszi, hogy Arató eljön, és a Vonítóival lecsap rájuk, és végleg eltakarítja őket a bolygó színéről. Vagy valami hasonlót. Sose volt egy nagy ész a nővérem. Az Uralkodó felhozott bennünket a porból, aztán itt felejtett a sárban. Arató évek óta a lábát se tette a Marsra. Nagyobb gondjai vannak neki, mint a saját Színe sora.

Szúnyogcsípésektől mart karjaimmal a fejemre emelem a kosaramat, és indulok vissza a táborba a kész mosással. Közelgő vihar érezhető elektromossága tölti meg a levegőt. A láthatáron óriási villámok cikáznak lilán és feketén a zöld foltos füves pusztaság felett. Egyre közelednek.

A tábor közvetlen környékén a vad, zöld fűben hatalmas szemétkupacok tarkállanak. Mindenfelé gebe égetőfiúk járják a mezőt, koromtól feketék. Arcukra rongyokat kötöztek, motorolajjal locsolják be a maláriával fertőzött rongyokat. A lángok mérges fekete erekként kapaszkodnak az égbe.

Az öcsém, Tiran is köztük jár, arcára ugyanúgy rongyot csavart, hogy óránként egy kajajegyért pislogjon a maró füstbe. A bányában ő is, mint mindenki más, csakis Pokolfúró akart lenni. Én is. Késő éjjelente gyakran osontam le a konyhába, felhúztam apám bakancsát és sisakját, és ujjaim között késekkel és villákkal az asztalnál azt játszottam, hogy karomFúrót vezetek.

De aztán apám beleesett egy lándzsavipera-fészekbe, és elveszítette a lábait. Nemsokkal később meghalt anyám, és apám megmaradt lelke is távozott vele. Addig azt hittem, változatlan világban élek. Hogy a klán férfijai és asszonyai mindig fejet hajtanak apám előtt, hogy reggelente mindig anyám fog ébreszteni, és iskola előtt minden reggel kapok egy kanál szirupot. De az az élet semmivé lett. Egyre több bányászt csábítanak fel a szabadság ígéretével. És közben nagyvárosokban székelő cégóriások vásárolják fel a bányákat egymás után, és ezüstsaru jelzésű robotok érkeznek.

Ahogy áthaladok a 121-es számú Körzeti Menekülttábor nyitott kapuján, a lárma egyre nő. Sárban úszó műanyag-, bádog- és kutyaszarváros. A húszezer főre kialakított térségben már vagy ötvenezren zsúfolódtak össze, és egyre többen érkeznek minden nappal. Szúnyogok sötét fellegei zsongnak mindenütt, megszállják a járatokat, és keresik a szívni való vért. A Szabad Légiókhoz elég idős ifjak egytől egyig elmentek már háborúzni. És a hátramaradt fiúk meg lányok szaros melókat hajtanak kajajegyért, hogy az öregek ne haljanak éhen. Egyetlen gyerek sincs már, aki pokolFúró szeretne lenni, mert ebben az új világban nincsenek pokolFúrók.

5
LYRIA

A 121-ES TÁBOR

A sáron keresztül vezető pallóutakon eljutok a családunk kunyhójáig. Csúszkálva haladok a szúnyogháló alatt, míg a fejem felett villámok hasogatják az eget. Már zuhog az eső, mintha dézsából öntenék, veri a keskeny sikátor két oldalán a vékony műanyag tetőket. Odabent pörköltszag fogad. Az ajtóban leteszem a kosarat. Az otthonunk öt méterszer hét méteres, a falai a Köztársaság csillagát és a föld közelében a szárnyas sarut viselő neoPlasztikból készültek. Opálos műanyag válaszfal osztja ketté hosszában, hátul vannak az ágyak, elöl a konyha és nappali. A nővérem, Ava egy kis napkályha fölé hajol, és az ételt kavargatja. Ahogy ott állok lihegve, végigmér.

– Vagy te vagy egyre gyorsabb, vagy a felhők lassultak be.

– Egy kicsit mindkettő – dörzsölgetem a szúró oldalamat, majd leülök a műanyag asztalunk mellé. – Tiran még kint éget?

– Pontosan.

– Szegény srác ronggyá fog ázni. Szarveretesen jó illat van idebenn – szívom be mélyen a pörkölt illatát.

– Némi fokhagyma is utat talált a lábasba – vigyorog Ava.

– Fokhagyma? És az hogy jutott át a Lambdán? Már nem rabolják le a szállítmányokat?

– Fenét nem – keverget tovább a nővérem. – Ezt az egyik katonától kaptam.

– Kaptad? A drága szíve jóságából adta? Csak úgy?

– És ez még nem minden – mondja, és felhajtja a szoknyáját. Két ragyogó kék cipő villan elő. Nem a szokásos kormányzati fapapucsok, hanem rendes, valódi bőrcipők igazi gumitalppal.

– A szarba! És te mit adtál cserébe? – kérdem döbbenten.

– Semmit! – húzza fel az orrát sértetten a nővérem.

– A férfiak nem adnak ajándékokat a semmiért.

– Férjes asszony vagyok, Lyria – fonja össze a karjait.

– Bocs. El is felejtettem – vágom rá gúnyosan. A férje, Varon jó ember és legalább annyira láthatatlan. Ahogy megérkeztünk a táborba, ő meg a két bátyánk, Aengus és Dagan, beálltak a Szabad Légióhoz. Utoljára egy légiós csatornán jelentkeztek be, hárman préselődtek be a kamerakeretbe, és elmondták, hogy a Fehér flottával a Merkúrra indulnak. Mintha tegnap lett volna, hogy Aengusszal a lagalosi szellőzőkben kúszunk gombát szedni a lepárlóba.

– Hol vannak a fiúk? – kérdem.

– Liam a kórházban.

– Már megint? – szorul össze a szívem.

– Megint begyulladt a füle. Holnap reggel meg tudnád látogatni? Tudod, mennyire…

– Persze – vágok a szavába. A hatéves kis Liam, Ava második legkisebb fia vakon született, és mindig is a kedvencem volt. Igazi kis tündér. – Viszek majd neki egy kis cukorkát, ha a sok patkány nem falja fel.

– Elkényezteted.

– Vannak, akiket muszáj kényeztetni.

Ella, a legapróbb a hordozójában bebugyolálva játszik valamelyik bátyja törött játékából készített kis csörgővel. Lehajolok hozzá az asztal mellől:

– Hát hogy viseli az én kis hemantuszvirágom ezt a rémes vihart? – böködöm meg az orrocskáját. Kuncogva elkapja az ujjamat, és megpróbálja bekebelezni. – Hú, valakinek nagy étvágya van.

– Vacsora után megetetem. Ránéznél apa pelenkájára? Nem gond?

Apánk a székében ücsörög, és a HK-ra mered, amit egy Lambdától nyúltam le. A szeme vizenyősen vész a semmibe, a képernyőn zizegő fehér zaj tükröződik benne.

– Várj, apu, megcsinálom neked – mondom, és addig tekergetem a csatornakeresőt, míg egy merkúri homoksivatagban száguldó gravBringa jelenik meg. Gonoszok üldözik a vad képű Kék hőst, aki határozottan hasonlít Colloway xe Charra.

– Ez jó lesz? – kérdem. Odakint zeng az ég.

Apa nem felel. Még csak rám se néz, én pedig félreteszem a neheztelést, és igyekszem úgy emlékezni rá, amilyen még a bányában volt, a balesete előtt. Amikor felfedezőutakra vitt minket a mélybe. Durva keze meggyújtotta a gázlángot, és kísértethistóriákat sugdosott a fülünkbe a sötétben lopakodó Golbákról meg a Vén Csoszogóról. A tűz lángja szalagokat metszett a levegőbe, ő pedig szélesen kacagott a csattanónál megrettent képünket látva.

Nem ismerem ezt a férfit… ezt a lényt, aki apám bőrét hordja. Csak eszik és szarik és a HK-t bámulja. De bűntudatosan elhessegetem a dühömet, és csókot nyomok a homlokára. Megigazgatom szakálla alatt a takarót, és hálát adok a Völgynek, hogy még tiszta a pelenkája.

Sárosan és hangosan futnak be a nővérem gyerekei az esőből. A nyomukban itthon maradt öcsénk is hazaérkezik, az égetéstől füstszagú Tiran. Ő a legmagasabb a családban, de póznavékony. Éjjelente, ahogy az asztalra hajol, hogy a kicsiknek irkálja a mesekönyveit, olyan, mint egy hosszú dudvaszál. Kastélyokról és völgyekről meg repülő lovagokról szólnak a történetei. Most megrázza vizes haját, és próbálja magához ölelni Avát. A nővérem álszerényen mutogatja új szerzeményét, és a fiúk azon civódnak, milyen kék is a cipő nyelve, ami világosabb az orra bőrénél. Én pedig megterítem az asztalt.

– Égkék – jutnak végül egyezségre. – Mint Colloway xe Char tetoválásai.

– Colloway xe Char így, Colloway xe Char úgy – ugratja őket Tiran.

– A Varázsló igenis a világok legjobb pilótája – háborog Conn.

– Ne már! Arató még csillagÖltönyben is lenyomná Chart, még ha sárkánySzárnyon menne is ellene – folytatja Tiran.

– Hülye vagy – vágja csípőre a kezét Conn. – A Varázsló egy pillanat alatt cafatokra lőné.

– Mindegy, mert haverok, szóval úgyse lövik szét egymást – intézi el a nővérem. – Meg egyébként is éppen elég nekik, hogy apátokat és a bácsikáitokat védjék.

– Szerinted apa találkozott velük? – kerekedik el Conn szeme. – Charral meg Aratóval?

– És Arésszal? – csatlakozik Barlow is. – Meg a Fehérfogú Wulfgarral? – csapja össze a két mancsát, mintha valami félelmetes Obszidián lenne.

– Naná, meglehet, hogy nagy barátságban vannak. De most együnk.

A kopogó eső alatt a kis asztal köré zsúfolódva eszünk, alig férnek el a tányérok és a könyökeink, de a híg pörkölt mellett jó hangulatban folytatódik a csillagÖltönyök és sárkánySzárnyak kitárgyalása. A nővérem mosolyogva nyugtázza, hogy a fiúk szerint is ízletesebb ma az étel.

Vacsora után körbeüljük apát, és együtt nézzük a kedvenc műsorát. Közben hétfelé osztom egy Kozmosz csoki felét, a saját adagomat elteszem Liamnek, és mosolyogva nézem, ahogy Tiran a maga darabkáját Avának nyújtja. A műsor igazából hírműsor. A Lila műsorvezető kicsit a hélióra emlékeztet – az egy kismadár, amely a szemétdombon él. A férfi haja hihetetlen fehér bozont, az álla hegyes, hogy még a gránitba is lyukat üthetne vele, miközben a keze szánalmasan törékeny és finom.

A nagyon fontos ember beszámol a Hüperión városban tartott Diadalmenetről, és elmondja, hogy Arató a következő támadást feltehetőleg a Vénusz ellen indítja, hogy legyűrje végre a Hamu Lovagját és a lányát. Unokaöcséim izgatottan böködik egymást, a nővérem pedig a cipőjét simogatja csendesen, miközben a képernyő alján futó veszteséglistát követi a tekintete. Eddig még egyik bátyánk és a férje neve sem bukkant fel rajta.

Tiran buzgón hajol a holóra. Mindig is a család legszelídebb, ugyanakkor leglelkesebb tagja volt, már ég benne a bizonyítási vágy. Hamarosan eljön az ideje, és én előre neheztelek rá. Jövőre betölti a tizenhatot, itthagyja a sarat a csillagokért. Pedig egyiküknek se lett volna szabad elhagynia a családot.

Egyik fiúnak sem tűnik fel anyjuk szemében a kétségbeesés. Vörös szemükön táncol a HK fénye. Az a szín. A lunai Diadalmenet. A Vörösök legnagyobb fiának dicsősége, aki Arany felesége mellett magasodik, az Uralkodó mellett, aki olyan sokat és szépeket ígért. Vonítanak, ahogy Arató ökle az ég felé lendül. Azt hiszik, felemelkedhetnek ők is, mint ahogy Arató. Fiatalok még, hogy lássák, a mi életünk a fények hátterében megbúvó hazugság.

– Arató! Arató! – kántálja a tömeg.

Az unokaöcséim is beszállnak az ujjongásba. Megfogom a nővérem kezét, és a HK-t bámulva a be nem teljesült ígéretekre gondolok, és átfut rajtam a kétség, hogy vajon csak nekem hiányoznak-e a bányák?

Éjjel távoli robajra ébredek. A szobában csend van. A lábam szárán izzadság csorog. Felülök az ágyban, hallgatózom. Valami hangzavar van a messzeségben. Távoli motorok bőgése. Az ágyak köré burkolt hálókon túl zsonganak a szúnyogok.

– Lyria néni… – suttog Conn mellettem. – Mi ez a zaj?

– Csss, édesem – intem le, és a fülemet hegyezem. A motorok zaja elhal. Átvetem a lábam az ágy peremén. Lentről apa halk lélegzése hallatszik. Ő nem ébredt fel. A nővérem ágya üres. És Tiran alvómatraca is a földön.

Nedves pólóban és alsóneműben lecsusszanok az ágyamról, és kibújok a szúnyogháló alól.

– Hova mész, Lyria néni? – hallom a kis Conn hangját.

Összecsippentem magam mögött a szúnyogháló tépőzárját.

– Csak kikukkantok, édesem, aludj nyugodtan – szólok vissza neki, miközben felveszem a szandálomat, és kimegyek. A nővérem az ajtó mellett idegesen nézi, ahogy Tiran felhúzza a bakancsát. – Mi történik? Nem hajót hallottam? – kérdem őket halkan.

– Gondolom, csak valami hülye NK-s szállítmány veri fel a tábort – jegyzi meg Tiran.

– Egy szart – csattanok fel. – Már vagy egy hónapja nem küldtek szállítmányt.

– Halkabban – sziszegi. – Felébrednek a kicsik.

– Ha nem lennél ilyen hülye, nem kellene kiabálnom.

– Elég legyen, hékás – szól ránk Ava. – És ha a Vörös Ököl az?

Tiran kisöpri a szeméből a kócos haját.

– Nem kell a pánik. Az Ököl több száz kilométerre van innen, délnek. És a Köztársaság senkit sem ereszt a légterünkbe.

– Na ja.

– Az övék az ég – vágja rá, mint valami Prétor. – Megyek, megnézem. Ti csak vigyázzatok a házra.

– Vigyázzunk a házra? – nevetek a szemébe. – Ne játszd már a keresztapát. Jövök veled.

– Egy francot.

– Vagyok olyan gyors, mint te.

– Nem az a szaros lényeg. Gondolj arra, mi történt Vannával, Torron lányával. Lányoknak nem szabad kimenni éjszaka. Pláne nekünk – mármint a Gammáknak, úgy érti. Igaza is van. Kicsi korom óta ismertem Vannát. Cafatokban találtuk meg. A tábortól délre húzódó őserdő peremén temettük el. – És ha én tévednék, akkor pláne itt kell maradnod Avával, hogy segíts neki a kicsikkel. Gyorsan körülnézek, és már jövök is vissza, mint a csík. Eskü.

És már el is ment. Ava bezárja mögötte az ajtót. A kezeit tördelve ül le az asztalhoz. Leereszkedem mellé, és ingerülten kapargatom a műanyagba vésett karcolásokat.

– Fenébe! Én is megnézem.

– Tiran már elment.

– Alig ereszkedett le még a töke. Csak egy pillanat az egész – indulok az ajtóhoz.

– Lyria…

– Mi van? – kérdem türelmetlenül.

– Legalább ez legyen nálad – nyújtja egyetlen serpenyőnket.

– Ha találnék pár tojást? Szuper – mondom, de azért elveszem a serpenyőt. – Te meg készíts össze vizet és kaját. Végszükségre.

Bólint, én pedig otthagyom.

Az éjszaka komor és nedves, mint a levegő egy dohányos szájüregében. Mire kiérek a Gamma városrészből a főtáborba, a hátamon folyik az izzadság. Csend van, csak a rovarok zsonganak. Egy menekültotthon tetejéről aszott gaboni gyík les, miközben éjjelilepkét csócsál. A tábor túlvégében, ahol a leszállópályák vannak, fények égnek. Lépteimre szemek villannak a sötét ablakokban, ajtónyílásokban a szúnyogháló mögül. Az utcák üresek. Félek. Itt kint sokkal kisebbnek érzem magam, mint bent a házunkban.

Előttem férfihangok vitatkoznak. Óvatosan osonok arra, aztán halomba rakott, üres rekeszek mögé kuporodom. A leszállóbetonon két ócska, rozsdás szállítópelikán ül, nemrég érkeztek. Az egyiken Rózsaszín modell arca díszeleg, éppen egy üveg Ambróziát, vagyis édes mentakólát iszogat, amitől a tábor felének szétrohadtak a fogai. Fehéren ragyogó fogsorral mosolyog rám, még kacsint is. A virradat előtti sötétben izzanak a hajók fényei, kirajzolják a férfiak körvonalait, akik a zajra ébredtek, és előmásztak, hogy körülkémleljenek. Az öcsém is köztük van, a háttérben álldogál félénken. A hajókról érkezettek csoportjával vitáznak. Ezek is Vörösek, de fegyver van náluk és lőszerrel teli övek a derekukon és vállukon.

Az újonnan érkezettek azt kérdik, hol találják a Gammákat. A táboriak között szóváltás alakul ki, de aztán az egyik a mi városrészünk felé bök. Valaki megtaszítja, de aztán többen is mutogatni kezdenek, és nem is csak a tábornak a Gammák lakta része irányába, hanem a csoportban ácsorgó néhány Gammára is. Tiranra is. A többiek elhúzódnak a közelükből. A hajókkal érkezettek közül a legnagyobb férfi mond valamit, mire az egyik Gamma ráveti magát. De a férfi felemel egy hosszú, sötét valamit. A plazmafegyver hegyén foszforzöld fény tör elő, a sötétben utat nyit, mintha vonalat húznának a levegőbe. Kettéhasítja a Gammát. Úgy rogy le a földre, mint valami részeg. Földbe gyökerezik a lábam. A bátyám a másik két Gammával menekülőre fogja. Az egyik jövevény felemeli a fegyverét.

Fémes csattogás, mintha egy selyemfonó gép zakatolna.

A bátyám mellkasa felrobban. A többi fegyveres is tüzet nyit, villanások és lángok hasítanak az éjszakába. Tiran görcsösen rángatózik, nem zuhan egyből a földre. Botladozva tesz egy lépést, még egyet, aztán újabb sorozat kerepel, és végre elbukik. A feje fele péppé vált. Gyomromból éles zokogás tör fel. A világ elrohan mellettem, és megdermed, ahogy bámulom azt a sötét foltot a sárban.

Tiran…

Az első, aki tüzet nyitott az öcsémre, a tetemhez ballag, és a plazmafegyverrel megböködi. Aztán belenéz az arcomba, a foszforeszkáló zöld fényben démoni a tekintete. Nem is férfi. Vörös nő áll előttem, arca felét rettenetes sebhelyek borítják.

– Igazságot a Gammának! – harsogja, és a két hajóból erősítve, gépiesen tör elő a kiáltása, hogy bezengi az egész tábort. – Halál a cinkosokra! Igazságot a Gammának!

6
EPHRAIM

VÁROSOK VÁROSA

Nagyot ásítok a nedves sötétben. Megdöglök egy füstpálcáért. Ez a gőzinhalátor, amelyet helyette szopogatok, kábé annyira kielégítő, mint ponyván keresztül baszni. A bal lábam érzéketlen, izzad a gumicipőben, a jobb karom pedig valami egészen bizarr szögben feszül neki a kőnek, hogy a hamisított Valenti kronóm minden… átkozott… szívdobbanásomra… belefúródik a csuklócsontomba.

Az elmúlt kilenc órában csakis a lemúrképű görénytől, attól a Kobachitól az Óvárosban a 198. és az 56. meg a 17. utcák kereszteződésében lenyúlt holoLencséknek köszönhetően nem hibbantam meg. Mondjuk kisültek a lencsék, és felszakadt a szaruhártyám. És rengeteg időm maradt ölni. Maga a tökély.

Hiába próbálok nyújtózkodni. A szarkofág nem sok lehetőséget ad az 1,75 magas testemnek. Nem azt utálom leginkább az ókori egyiptomiakban, hogy feltalálták a tömeges rabszolgasággal járó közmunkát, hanem hogy olyan rohadtul aprók voltak. Ezen a ládán meg még az ősi mazsolának a szaga is érződik, akit tegnap pakoltunk ki belőle.

Az órámra pillantok. Néhai vőlegényemtől kaptam. Olyan olcsó, ezüstözött fazonú, amilyet a Luna segglyukaiban tartott félvak aljaSzín bevándorlók ütnek össze. Mondjuk Tükhében. Esetleg Endümiónban vagy a Csombóban. Az tuti, hogy Hüperión nyüzsgő központjától fényévekre… vagyis onnan, ahol most épp eltemetve fekszem. A pasim nem tudta szegény, hogy csak egy hamisítványt sóznak rá, a piaci ár hatvan százalékával többet gomboltak le róla, ráment negyedévi kreditjének nagy része. Csak úgy ragyogott az arca, amikor átadta, nem is volt szívem felvilágosítani, hogy egy liter rendes vodkáért is megkaphatta volna. Szegény srác.

Megint csekkolom az órát. Mindjárt itt az idő.

Két perc múlva éjfél, alig néhány óra, hogy Hüperión elmerüljön a nyár utolsó sötét havában. De akár világos van, akár sötét, Hüperiónban a nap igazán soha nem ér véget. A nappali Gondnokok egyszerűen bezárják a kapukat, és átengedik a városi terepet az éjszaka teremtményeinek. Az Aranyak uralma idején a város nem volt éppen idilli hely a Rózsaszíneknek. Most azonban a fények kihunytával a dzsungel törvényei lépnek életbe. A múzeum körül a forró város lüktet és tüzel a fülledt naplemetében, minden elkészült már a balhéra. A kivilágított Promenádról hazakotródnak a nyárspolgárok, magukra zárják tisztességes otthonaik ajtaját, menekülnek az ifjúság üvöltő zenéje és az Elveszett Városból elődübörgő motorosbandák elől.

Hüperión. Luna ékköve. Az Örök Város. Csodás háborús pokol. Annyi a látnivaló, hogy az ember tényleg csak azt nézze, amit látni akar. Már ha meg óhajtja őrizni elméje épségét.

Itt azonban, a Hüperión Ókortörténeti Múzeumban, a vaskos márványfalak mögött minden más szabályoknak engedelmeskedik. Napközben nyálcsorgató, féldebil iskolás hordák járják a termeket meg nyomorult Marsról való bevándorlók csattognak a márványfolyosókon, nyomják taknyos orrukat a tárolók üvegének. Éjjel viszont egy erődített kripta. Képtelenség kintről behatolni, pedig alig pár tucat sápatag éjjeliőr vigyázza a kripták holt lakóit, a szobrokat és festményeket. Csakis úgy juthattunk be, hogy mi is helyieknek adtuk ki magunkat. Lefizettünk egy rakodót, és egy Földről érkezett szállítmányban becsempésztük magunkat az Atlasz Bolygóközin landolás után. Történetesen éppen a Vénuszra menekült vagy kimúlt Arany urak magángyűjteményéből államilag felszabadított mindenféle ősi kincset hoztak. Tizennégy neoklasszikus európai festményt, egy rekesznyi főníciai urnát, huszonöt rekesz római tekercset és négy szarkofágot.

És amit tegnap még egyiptomi múmiák töltöttek meg, most szabadúszókkal van megrakva.

Mostanra a szerelők elhelyezték a robottöltényeket, és a keleti szárny felé tartanak. Biztonsági őrök egy csoportja elfoglalta az alagsorban a főhadiszállást.

Tik. Tak. Tik. Tak.

Beleőrülök a várakozásba. Belebetegszem az agyamban kerengő gondolatokba. Az órámat bámulom, az akaratommal próbálom tolni előre a mutatókat az olcsó fogaskerekeken, amelyek egyre csak lassulnak. Csak az a kísértet jut róluk eszembe, akitől minden átkozott nappal távolodom. El a nevetséges hátranyalt hajától, amit azért viselt úgy, mert azt képzelte, hogy így hasonlít egy holoSztárra, akit bírok, el a hamisítvány Duverchi zakóitól, amellyel az alatta lévő parasztfiút próbálta leplezni. Ez volt az ő legnagyobb problémája. Hogy mindig más próbált lenni, mint aki volt. Mindig valami több. Ez falta fel a végén, és köpte ki csócsává rágva.

Előásom a zoladonadagolómat a zsákomból. Megnyomom az ezüsthengert, és a tenyeremen máris ott figyel a patkányszemnyi fekete tabletta. Különösen szemét kis dizájnerdrog, a legmenőbb. Röhejesen illegális. Az egekbe tolja a dopaminszinted, tökig levasalja az empátiáért felelős szürkeállomány aktivitását. A Lunai Csatában a speciális erők tictac helyett zabálták a Z-t. Ha az embernek egy egész lakótelepet kell elporlasztania, nem árt félrerakni a könnyeket, míg haza nem ér a kiságyába.

Alacsony dózist nyelek. Egy milligrammnyi érzelembénító molekula árad szét a véremben. A férjem emléke eltompul, fakuló emlékképek unalmas, színtelen masszájává folyik.

Tik. Tak. Tik. Tak.

Sípolás.

Itt az idő. Egyszer megnyomom a mikrofonom. Három másik kattanás visszhangzik.

Aztán kaparászó hang a kövön. Magától mozogni kezd. A raktár kékes fénye szivárog be az egyre szélesedő hasadékon, ahogy a szarkofág teteje felemelkedik. Sötét tömeg magasodik fölém, és olyan könnyűszerrel tartja a kőfedelet, mintha neoPlasztikból lenne.

– Estét, Volga – motyogom az óriási nőnek hálásan. Felülök, élvezem, ahogy a gerincem ropogva nyújtózik. Obszidián társam feleannyi idős, mint én, másodrendű szakmunka torzítja a fogsorát. Neki nem csúfítja az arcát a jégvilági Obszidiánoknál gyakori szélkeményedések hálója, amitől a bőrük annyira durva és sprőd, hogy még az arcvonásaik se nagyon látszanak. Volga Obszidián mércével kis növésű, karcsú, alig éri el a két métert. Nem is olyan rémisztő ránézésre, mint egy átlagos varjú. Pedig nem ez volt a létrehozói szándéka. Egy kísérleti laborban készült, a Társadalom fajnemesítő programja keretében. Szegény kölyök nem ütötte meg a mércét, ment a levesbe: a Földön fogták be rabszolgamelóra.

Visszhangváros egyik külterületi rakodótelepén akadtam rá öt éve. Egy gyűjtőnek szállítottam le oda valamit, amit pár koktéllal megünnepeltem. Volga talált rám tíz itallal később két centi mélyen a saját véremben egy sikátorban, megkéselve és a sorsomra hagyva. Kórházba vitt, én pedig a hálámat egy lunai úttal fejeztem ki, mert ide vágyakozott. Azóta nem tudom lerázni. Kitanítom a szakmára, ez a kis magánküldetésem.

Fekete neoPlasztik ruhában van, akárcsak én, hogy a hőkisugárzásunk ne buktasson le bennünket. Még mindig a magasban tartja a szarkofág fedelét a múzeumraktár félhomályában.

– Elég a hetvenkedésből – morgom.

– Ne legyél féltékeny, apró ember, hogy én elbírom, amit te nem – dörgi.

– Cssss. Ne ugass már olyan rohadt hangosan.

– Bocs. Azt hittem, Cyra lekapcsolta a biztonsági rendszert.

– Fogd már be – szólok rá ingerülten. – Ne gyalogolj aknamezőre.

Az ősi légiós mondástól csak még vénebbnek érzem magam, mint a jobb térdemben hasogató fájdalomtól.

– Igen, főnök.

Zavart pofát vág, aztán leteszi a fedelet, és a kezét nyújtja, hogy kisegítsen a kőládából. Nagyot nyögök. Még a Z dacára is érzem negyvenhat évem minden átkozott italát és slukkját. A Légiót okolom elvesztegetett éveim negyedéért. Három másikért a Lázadást, és csak utána nőtt be a fejem lágya, és szálltam ki. És a többiért pedig önmagamat, hogy mindig úgy éltem, mintha a szivárvány tövében bármikor találhatnék újabb és újabb éveket kedvem szerint.

Tükör sem kell, hogy lássam, önmagam lelakott másolata vagyok csak. Püffedt arcom elárulja, hogy mindig túlságosan hosszasan markoltam az üveget, testem fonnyadtságát pedig már egy egész újabb élet árán se tudnám még a légiós gravitációs konditermekben sem újra felerősíteni, kitölteni.

Kihalászom a vacsorám bélszínkockáinak és gyömbéres vénuszi algáinak zöld csomagolását a szarkofágból, feketepiacról szerzett DNS-sprével bepermetezem a kőláda belsejét, és mindent a csomagomba pakolok. Volga kiveszi a hátizsákját meg egy fekete bőröndöt a tárolórekeszből. Felrántom az öltönyöm maszkját az arcomra, intek Volgának is, hogy vegye fel a magáét. A csapat másik két tagját egy négyméteres rekesztorony mögött lapulva találom a vészkijáratnál.

– Az éjszaka dereka – fogad a csapat macskája, Dano, egy fiatal Vörös. – Száz méterről idehallatszik a térded nyikorgása, Bádogember. Meg kéne olajoznod őket. Ismerek egy fickót egy hentesnél, az kéne neked.

Eleresztem a fülem mellett a terrai megszokott közvetlenkedését.

Cyra, a Zöld zárszakértőm már a biometrikus zárat bütyköli, mellette a padlón a felszerelése. Elég undok típus, ráadásul nem kifejezetten szeret terepre járni. Az elmúlt három évben nem egyszer igénybe vettem már a csaj szolgáltatásait, de attól még nem bolondulunk egymásért. Olyan ő is, mint általában a Zöldikék, önfejű és csak magára gondol, a szíve helyén processzor. Volgával különösen ganéj. Csak épp rohadtul ért a dolgához, senki nem tör úgy fel zárakat, ahogy ő. Persze egyre kevesebb köztük a jó szabadúszó, a szervezetek, maffiacsaládok és a legális piac is elszipkázza a kínálat javát.

Ő és Dano mély növésűek, a fekete csuklyás ancúgban csak azért lehet megkülönböztetni őket, mert Cyra potroha meglehetősen szembetűnő, Dano pedig a spárgázással járul hozzá az akcióhoz, meg az ostoba kis Vörös dalocskával, amit megállás nélkül fütyörészik.

Danót jobban bírom, mint Cyrát. Azóta ismerem, hogy frissen befutott a Földről, és patkányképével beállt a Promenádon működő zsebmetszők világába. Az arcán több a ragya, mint ahány hajszál darvadozik a fején.

Cyra kezei az ajtó belsejében matatnak, baljában egy kimeneti jack, amelyen az ajtó drót nélküli jeleit veszi a fejében a ketyere, vagyis a halántékaitól indulva a füle felett egészen a tarkóig leívelően a koponyájába ágyazott két fém, hardverrel és két radikális csatlakozóval ellátott félhold. Látom, ahogy kitüremkedik tőle a hőelnyelő csuklyája.

– Az ajtóriasztó? – kérdem, ahogy elhúzódik az ajtótól.

– Lekapcsolva, természetesen – vágja rá ingerülten. – A mágneszár kipurcant. – Aztán Volgára sandít, aki épp a fekete tokból csomagolja elő a kompakt rohamfegyverét. – Csak nem felrúgod az alapszabályodat, varjú?

– Álljunk csak meg! Akkor mehet a gyilok? – csillan fel Dano szeme.

– Nem. Semmiféle szabályt nem hágunk át – felelem. – De ha beüt a krach, ez a sápatag hölgyemény az én hús-vér életbiztosításom. Ismeritek a mondást. Nincs a pokolnak olyan veszedelme, mint a rohamfegyverét kicsomagoló asszonyszemély.

Volga kesztyűs kézzel összerakja a fegyvert. Három görbe tárat is előszed, és a lába szárára rögzíti őket a tépőzárra. Mindegyik táron más színű csík jelzi, hogy mit hordoz a töltet: bénítómérget, elektromos megszakítót vagy épp valami hallucinogén cuccot. Soha nem vesz magához gyilkos ammót. Marhára kellemetlen, ha az ember gyilkológép testőre épp ölni nem hajlandó. Nekem személy szerint nincsenek ilyen természetű fenntartásaim. Megérintem a csípőmön a pisztolyomat, csekkolom, hogy feszes-e a combomon az öv. Nálam ez már reflex. Cyrához fordulok:

– Tényleg végig kell kérdeznem az összes riasztót?

– Zöldike nem tudta minden átrágni magát – szól fel Dano a bizarr spárgahelyzetből a földről.

– Ez komoly?

– Ja – motyogja Cyra.

– Megmondtam, hogy inkább Geratrixet vedd meg – néz rám Dano fekete műanyag maszkos arca.

– Geratrix a Szindikátusnak melózik – felelem zavartan.

– Na még egyet elszippantottak a szaros fekák – csüggeszti le megjátszott szomorúsággal a fejét Dano.

– Nem tehetek róla – magyarázza halkan Cyra. – Korszerűsítették a rendszert. Az új kormányzati protokoll. Vagy fél órába telne, hogy átjussak. A picsába is, egy csapatnyi köztársasági asztrálhekkernek is vagy negyed…

A magasba emelem a kezemet.

– Hallottátok? – súgom. Mindenki hallgatózik. – Feleződik a jussod.

– Feleződik?

– Félmunka, félpénz.

Cyra nem éppen aluszékony természet, ha valaki felingerli. A keze máris a multipisztolyára siklik. Nem mintha használni is merné. Volga mindenesetre fenyegetően lép egyet felé, mire a Zöld úgy összehúzza magát, mint kismacska az égzengésben. Térdre ereszkedem a Zöld előtt.

– Nem az én hibám…

Megmarkolom az állát, és felfelé fordítom lesunyt fejét, hogy a maszkján át is belenézzen a szemembe.

– Csillapodj. Halljam, mi a gond – szólok rá, és a nyomaték kedvéért még az ujjaimmal is csettintek. – Most, te hugyos.

– Nem férek hozzá a Hódítók Kiállítása rendszerhez – ismeri be.

– Egyáltalán nem?

– Teljesen más szerveren van. Izolálva. Odabenn igazi kincseket őriznek, igazi biztonsági berendezéssel.

A bal szemhéjam görcsösen ráng egyet. Az ideg. A nyomásérzékelők meg a decibelmonitorok tényleg nem tréfadolgok. Ha beindítjuk őket, akkor elszabadulhat a pokol. Danónak keményvonalas akrobatikát kell bevetnie.

– Tudod, hogy rühellem a meglepetéseket, Cyra…

– Mondtam, hogy hozzuk a gravÖveket – szólal meg Dano.

– Még egy ilyen „mondtam, hogy hozzuk”, és keresheted a fejedet – válaszolom, mire belenéz a szemembe, de a következő pillanatban már le is szegi a fejét. Tudtam én. – A pókkesztyű is megteszi – folytatom. – Mondd, hogy nem hagytad otthon – mire rusnyán a magasba emeli a hüvelykujját, amitől kiráz a hideg. – Fel a légfrissítőt! – Danóval meg Volgával a maszkunk szájrésze elé igazítjuk a levegőcserélőnket. – Remélem, az ajtókat azért sikerült megbütykölni.

A csaj bólint.

– Harminc másodperc minden helyiség – emlékeztetem őket, ahogy Volga a hátára veszi a fegyverét, és az ajtóhoz megy. A zsákjából zöld pókkesztyűt vesz elő. Dano felpattan a bemelegítő nyújtásból, Volga pedig méretes mágneskorongot nyom az ajtólapra. Tompa csattanással zár rá a fémre. A hang halk visszhangot ver, mi meg csak bámuljuk a mágnest. A hangunk nem hallatszik át az ajtólapon, de ez a kisebb robaj lehet… Cyrára pillantok, de ő a fejét rázza. Még alacsony a decibelszint. Erre Volga két kézzel megmarkolja a fogót.

A testem boldogan üdvözli az adrenalint, úgy szívja magába, mint száraz talaj a régen várt esőt. Ahogy az órámra nézek, nem érzek semmit. Csakis az ittre és mostra összpontosítok. Vigyorogva.

– Nehogy nekem bárki is kificamítsa a bokáját – miközben bemelegítem a lábaimat. – Adj neki, V, induljon a banzáj!

Volga nekifeszül az ajtónak, és már vissza is vasalja a falba.

– És egyes rács lenn – hallom a fülesemben Cyra halk hangját. Dano lép be elsőnek a terembe a zajtompító cipőiben. Utána én, mögöttem pedig Volga oson. Hátborzongatóan csendesen mozgatja gigantikus testét. Cyra hátramarad, a biztonsági rendszert és az őröket tartja szemmel. Bekapcsoljuk a füleseinket.

A keskeny személyzeti folyosó végében újabb biztonsági ajtó.

– Várjatok – szólal meg Cyra. – Kettes rács lenn. Huszonkilenc, huszonnyolc…

Volga mechanikus emelőt tol az ajtó alá, és beüzemeli. A nagy, súlyos ajtó ugrálva indul meg felfelé az emelőn. Becsusszanunk alatta. Harci szekér elé fogott, dühödt harci ló csüng alá a mennyezetről. A szekéren íjász lő bronzpáncélzatú, lószőrsisakos harcosokra. Gyorsan felegyenesedem, és körbenézek a hatalmas termen. Zokogó kőgyermekek néznek le a díszített oszlopokról. A márványfalakon színkavalkáddal bomlanak ki a freskók. A padló nyomásérzékelői, a kamerák és a lézerek hamarosan aktiválódnak.

– Húsz…

Rohanunk a termen át, és elkap a nosztalgia. Mintha tegnap lettem volna itt a légiós kiképzésemen. Hetente egyszer hoztak ide bennünket, míg fel nem vettek a tényleges alakulatomhoz. Emlékszem, hogy a mellkasomra tűzött háromszög alakú légiós kitűzőmet milyen büszkén viseltem, hogy kidüllesztettem a mellkasomat, amikor a felsőSzínek biccentettek, az aljaSzínek meg riadtan húzódtak félre az utamból. Ostoba kölyök. Azt gondolta, hogy attól a kitűzőtől lett férfi. Pedig éppenséggel háziállat lett tőle. Manapság meg egyenesen meglincselnének.

– Nyolc, hét…

Három másik teremmel és egy szúró oldallal később még mindig próbálok lépést tartani csapatom ifjabb titánjaival, de végre elérünk a Hódítók kiállításához, ahol gázos emelővel nyitjuk az ajtót, és úgy surranunk be. Óvatosan állunk meg a keskeny fémküszöbön, még a márványpadló előtt, amelybe a nyomásérzékelő bele van építve.

Már maga a terem is olyan pompás és fejedelmi, mint a kiállítás témája. Rajongó Aranyak igyekeztek ezzel tébolyodott őseiknek méltó emléket állítani a Föld meghódításáról, és a Köztársaság se sokat változtatott grandiózus brutalitásán. A hódítók listája mellé illesztették a meghódítottakét. A veszteségi statisztikák mellett a Színek előtti emberek másai. Száztízmilliónyi hullára emelték az Aranyak a birodalmukat. A harcok végeztével szolocénbombákat hajítottak a Föld légterébe, kiheréltek egy egész fajt. Azzal sem kellett vesződniük, hogy a Színek hierarchiájára szoktassák őket, hiszen száz év sem kellett hozzá, hogy kihaljanak. Íme a vértelen népirtás. Egy dolgot el kell ismerni, ezek az Aranyak aztán hatékonyak.

Pöcsök.

A tárlat közepén egy „Hódítók kiállítása” vésetű boltív alól indul felfelé a húsz ősi, ión oszloppal díszített lépcsősor. Egy delphoi templomhoz érkezik meg odafenn, ahol a duróÜveg alatt rejlő felbecsülhetetlenül értékes relikviák királyaként pihen a gyűjtőm szíve vágyának tárgya. Az első nagyúr kardja, a nagy seggfejnek, a Hódítók hősének, Silenius au Lune-nak a beretvája. A Fényhozó fegyvere.

– Nem is olyan félelmetes – mondta Dano, amikor megkaptuk a megbízást.

Mosolyogva biccentek Volgának.

– És ha az ő kezében látnád?

– Ő akkor is félelmetes, ha egy szarveretes csokis muffinnal hadonászik.

– Ha lenne nálam muffin, megenném – feleli rá Volga.

A penge kétujjnyi vastag duroÜveg mögött lapul, és csak egy hétig látható a múzeumban, mert a Felszabadítás Napra bocsátotta rendelkezésükre a gyűjtő, akinek a tulajdonában van. Ennél ideálisabb alkalmat ki sem tudnék találni az eltűnésére. Volgával végigvizsgáljuk a mennyezetet, a dróngarázst keressük. Meg is van, a terem bal felső sarkában: a márványba süllyesztett kis titániumlap. Biccentek Volgának, aki már fel is pattan a falra. A pókkesztyűkkel könnyűszerrel kapaszkodik fel a boltíves mennyezet aljába, és a garázsajtó minden oldalában rögzít egy kis lézergumót. Aktiválja. Két zöld lézernyaláb kereszteződik a lap előtt. Boldogan emeli a magasba a hüvelykujját, és már indul is keresni a többi hasonló fedelet.

Megböködöm Danót. Készen áll.

A keskeny küszöbön vicces kis szteptáncot rögtönöz, majd a falra pattan, egy pillanatra megkapaszkodik a kesztyűkkel, de már el is rúgja magát, hogy egy Arany harci sisakot rejtő üvegkalitkára szaltózzon. Magabiztosan landol, megfordul, és tárolóról tárolóra szökken békaügetésben, míg el nem érkezik a központi boltívhez és át nem tud lendülni az első oszlopra. Középmagasságban kapja el, felkapaszkodik a tetejére. Miközben ő szépen halad, én a kargépemről beindítom az önrepülőt. Öt kilométerre van innen, és önállóan is átvág a forgalmon. Dano emberi pók gyanánt cikázik fel az oszlopsoron az üvegtárolóig. Az utolsó oszlopról a földre huppan, a levegőben még perdül egyet, és olyan biztonsággal fog talajt négykézláb, hogy nekem még a térdem is belesajdul a látványba.

Dano feláll, idétlenül meghajol, majd előrántja a zsákjából a lézervágóját. Az üveg felizzik, ahogy kör alakú lyukat metsz bele. Aztán diadalmas vigyorral kikapja a kardot, és a magasba emeli.

A riasztó menetrendszerűen bekapcsol.

A falak mentén elhelyezett hangszórókból fülsértő vijjogás árad, a dobhártyánk bánná, ha nem toltuk volna a fülünkbe a hangfogó dugókat. Így alig kellemetlenebb az élmény, mint egy éhes kutya vinnyogása. Mögöttünk egy újabb biztonsági ajtó ereszkedik le. A mennyezeten két félgömb kinyit, és bénító gáz pumpálódik a terembe. De a légcserélőnkkel ez sem árthat nekünk. Fenn a magasban kinyílnak a dróngarázsok, és egy fémdrón bújik elő. Volga lézerrácsába ütközik, és négybe vágva zuhan le füstölgő szemétként a padlóra. Egy másik is a társa sorsára jut. Volga kilövi a kamerákat. Az ablakokban fém biztonsági ajtók zárulnak, nehogy arra kijuthassunk. Én pedig csak állok mozdulatlanul a bejáratnál, mint valami karmester a kibontakozó nyitány közepén. Minden úgy zajlik, ahogy terveztük, nem történik semmi váratlan. Ahogy az adrenalin hatása lankad, mélységes, alaktalan depresszió kúszik vissza belém.

– Lakatos, keresd a kijáratot – motyogom a fülesembe.

Volga lehuppan a falról, és a fiatalság izgalmával kocog vissza hozzám. Dano visszaugrál az oszlopokon a boltívre, a lézermetszőjével malacságot vés a márványba.

– A beretva? – kérdem.

Megpörgeti a kezében. Pedig kétszer ilyen nagy kezekbe szánták.

– Rusnya kis faszkapirga.

– A beretvát – ismétlem.

– Hogyne, főnök – hajítja felém könnyedén. A levegőben kapom el, a markolata túlságosan is nagy az én tenyeremhez. Igazi elefántcsont burkolat aranyberakással díszítve. Egyébként brutálisan célratörő, semmi extra cirkalom. Ostorformában úgy tekereg, mint valami vékonyka, emésztő kígyó. Mielőbb szabadulnék tőle, gyorsan belehajítom a habhordozóba, azt pedig bele a zsákomba.

– Jól van, emberek – csavarom le a saját receptre gyártott sav tubusának a tetejét, és öntöm az egészet a padlóra –, ideje indulni.

7
EPHRAIM

A KÖZVETÍTŐ

A rablás másnapján, vagyis az év legutálatosabbján, felhajtom a vodkámat, és várom, hogy a közvetítő végezzen a vizsgálódással.

– Na, mi az ítélet? – kérdem, nem is próbálom leplezni türelmetlenségemet.

A sovány pasas nagy hűhót csap belőle, ahogy látványosan görnyed az asztal fölé totális némaságban már vagy egy órája. A szokásos túldramatizált Fehér szarság. A sápkóros seggfejek menőnek és mélyenszántónak tartják ezt a visszafogottságot, úgy húzzák meg magukat a szerződések és megbízások mögött, mint a háló sarkában a zsákmányra leső pók. A Hüperióni Perek alatt kétszázat ítéltek Mélysírra, amiért tevőleges részt vállaltak az Arany igazságszolgáltatásban. Pedig legalább tízezret kellett volna, csakhogy a többi az Uralkodó kihirdette amnesztiával menthette az irháját.

Unottan nézek körül. Fájdalmasan ízléses lakás, a Luna felsőbb köreire jellemző szolid hivalkodás jegyében rendezték be: minimalista belső tér rózsakvarc padlóval és a magasba nyúló, hatalmas ablakokkal, ahonnan a ragyogó éjszakába nyílik kilátás. Ezen a nyüzsgő, zsúfolt holdon, ahol milliárdok taposnak egymás nyakán, hogy egy korty levegőhöz jussanak, csakis a szemérmetlenül gazdagok pazarolhatják ilyen látványosan a teret.

Azokra a dekadens lakásokra emlékeztet, amilyenekből még a Lázadás előtt annyit láthattam a Pireusz Biztosító nyomozójaként. Amikor még én voltam a segítség.

A felsőSzínek lenézték a Szürkéket, mert mi takarítottuk el a szemetet. Az aljaSzínek utáltak bennünket, mert ők voltak az a szemét. De mindenki más is tartott tőlünk, mert több száz éven át mi voltunk a multifunkciós bicska az állam kezében. Hogy az Obszidiánok? Ugyan, ők csak cirkuszi látványosság, legalábbis az esetek legnagyobb részében. A munkát a Szürkék végzik. Mert mi alkalmazkodóak vagyunk, hatékonyak és a rendszerhűség a vérünkben van. Arra tenyésztettek ki bennünket. És azóta se változott sokat a képlet: csak a gazda új, a póráz a régi.

Nagyot ásítok. Már megint túl sokat gondolkodom, ezért inkább nyelek egy zoladont, felállok, és a drog jeges, tárgyilagos hatása visszatereli gondolataimat a munkaadómhoz.

Oslo, már ha ez az igazi neve, ártalmatlan, képtelenül alapos lény, akinek félelmetes nyugalma már-már robotikusnak nevezhető. Fehér, magas, keményített gallérú és kézelőjű hivatali tunikájában karcsú és szakszerű. A bőre tintafekete. Feje kopasz, a szeme nyugtalanítóan fehér. Megigazgatja a jobb szemére illesztett digitális monoklit.

– Úgy vélem, ez az a tárgy, amelyet ügyfelem kért – jelenti ki lágy baritonján.

– Mondtam. Lezárhatjuk végre?

Még egyszer utoljára a penge fölé hajol, és elegyengeti a géllel bélelt fémtáskában.

– Horn polgártárs, mint mindig, most is a rendelés szerint, időben leszállítottad a kért tárgyat – fordul felém Oslo, miközben a kargépébe pötyög. – A megegyezés szerinti összeg már meg is érkezett a visszhangvárosi számládra.

Meggyőződök róla a saját kargépemen, ő pedig felvonja a szemöldökét.

– Feltételezem, hogy minden rendben van.

– Jaa – morgom.

– Jaa? – néz rám kíváncsian. – Ó, igen, légiós beszéd. Az egyetértés kifejezésére használt szócska, amellyel általában a nem nagy népszerűségnek örvendő felettesnek hozták a katonák gúnyosan tudomására a beleegyezésüket, egyetértésüket.

– Kutyanyelvnek hívják, nem légiós beszédnek.

– Annak – tapogatja meg a mellkasát. – Valójában igen alaposan tanulmányoztam. Úgy vélem, mondhatjuk, hogy némileg rajongója vagyok a katonaságnak. A hagyományoknak. A szervezetnek. Merrywater ad portas – idézi mosolyogva a jelmondatot, amelyet hét évszázad Legionáriusai kiáltottak John Merrywaterre emlékezve, az amerikaira, aki majdnem megfordította a hadiszerencsét és ezzel a Hódítás sorsát. Hogy sose feledjük, hogy az ellenség mindig a kapuknál les.

Elengedem a fülem mellett, mert erről a Hamu Lovagjának szavai jutnak eszembe, amivel búcsúbeszéd gyanánt traktált bennünket: „Akikre vigyáznak, azok soha nem fogják észrevenni magukat. Nem értik meg magukat. Pedig maguk a civilizáció és a káosz közé emelt Szürke fal, és ők annak az árnyéknak a biztonságában élnek, amit maguk vetnek. Ne várjanak kitüntetést és szeretetet. A tudatlanságuk mutatja, mennyire sikeresen végzik a munkájukat. Mert nekünk, akik az államot szolgáljuk, a kötelesség az egyetlen jutalmunk.”

Vagy valami hasonló. Jó duma. A tizenhat éves szürkeállományt totál megbűvöli.

– Na, és mi a következő tétel a rejtélyes megbízód listáján? – kérdem. – Nagy Sándor kardja? A Magna Carta? Kuthul Amun megfeketedett szíve? Nem, már tudom is. Az Uralkodó bugyogója. Már ha hord egyáltalán…

– Nincs más.

– Magunk közt szólva, nem hinném, hogy visel… várjunk csak, mi van?

– Nincs semmi egyéb, Horn polgártárs. – Fogja a táskáját, benne a karddal.

– Semmi?

– Ahogy mondod. Ügyfelem igen gyümölcsözőnek találta ezt az üzleti kapcsolatot, ez a darab azonban az utolsó, amellyel kiegészül a gyűjteménye, és immár hiánytalanná válik. Következésképpen ezennel lezárul az együttműködésünk. A jövőben nincs szükségünk a szolgálataidra.

– Na, hát a bankszámlám igen szomorúan veszi ezt tudomásul – mondom, és rusnya üresség kezd tátongani bennem, hogy immár nincs betervezett megbízásom. Három éve most először történik meg, hogy nincs semmi. – Persze semmi jó sem tarthat örökké, nem igaz? – állok fel, és nyújtom a kezemet a nyúlánk Fehérnek. Finoman rázza meg, de én nem eresztem. A mutatóujjamon viselt platinagyűrű beleváj papírvékony bőrébe. – És még csak egy kis célzást sem kapok, hogy kinek is dolgoztam ilyen hosszú ideig? – elrántja a kezét, én pedig ráhunyorgok. – Semmi konkrét, csak egy halovány sugallat.

Oslo tekintete az enyémbe mélyed.

– Miért pusztult bele a macska a kíváncsiságba? – kérdi.

– Azért kaptad meg a melót, mert ismersz fejtörőket?

– Mert anakondára bukkant – mosolyodik el.

Oslo távozása után még elidőzöm a lakásban, keserűségemet néhány vodkával igyekszem kiöblíteni a szervezetemből. Az ablakon túl remeg tornyos városom. A sötétben sokkal szemrevalóbb.

Lustán lapozom át a noteszemet, valami szórakozás után kutatok a nevek közt. Csupa szemét: csupa alaposan kiismert test, a szakításig feszített viszony. És az istenverte digitális szeméthalom felett, a soha nem alvó várossal a lábam alatt, körülöttem a milliárdnyi levegő után kapkodó szájjal érzem, ahogy rám borul a reménytelenség sötét burka. Töltök még egy utolsó italt, hátha elérzéstelenít végre.

Fél nappal, egy kis szundikálással és egy tál kijózanító terrai tésztával később találkozom az embereimmel. Nem mintha vágynék a társaságra, de osztoznunk kell a bevételen. A Déli Promenádon, az Óváros peremén zsúfolódunk be egy fellengzős bár egyik hátsó bokszába. A többiek színes koktélokat szopogatnak, Volga húsos ujjai között törékeny napernyő pörög. Maga a lebuj egy régi reklámléghajó kibelezett maradványaiban bújik meg, valaki viccesnek találta a témát. És be is jött neki. Csak úgy hemzsegnek itt a menő, öltönyös Ezüstök, újgazdag Zöldek és Rezek. Olyanok, akik jól helyezkedtek a pénzköpők közelében, amikor megnyíltak a szabadpiac zsilipjei, körülöttük a szokásos haszonleső sleppjük köröz, olyanok, mint a tarkatollú keselyűk. Leginkább középSzínek. Idegesen pillognak Volga felé. A nagylány nekem is rendelt koktélt, valami Vénusz Haragja nevezetűt: sötét, mint a névadója, Atalantia au Grimmus, édesgyökéríze van, ráadásul sós. Lüktetni kezd tőle a szemem meg az ágyékom.

– Milyen? – kérdi reménykedőn.

– Mint a Hamu Lovagjának a seggvége – tolom el magamtól. Eléggé lesújtja a kijelentésem, lesüti a szemét. Ebben a ködös állapotomban lassan és tompán bomlik ki bennem a sajnálat. Utálom az ilyen puccos helyeket.

– Honnan tudod, hogy annak milyen íze van? – érdeklődik Cyra.

– Nem látod, milyen vénséges? – jegyzi meg Dano, míg egy pillanatra lefeszegeti a tekintetét egy helyes kis Rózsaszínről, aki eléggé zaklatottan méregeti a srác orrpirszingjeit. A hajába divatos Obszidián sárkányokat borotváltatott. – Bádogember mindent megtapasztalhatott már hosszú életében.

Nem felelek, próbálom életben tartani magamban a zsongást, amit még Oslo vodkája keltett. Még szükségem lesz rá.

– Ki találta ki, hogy ebbe a csilivili latrinába jöjjünk? – kérdem.

– Nem én – tartja a magasba Dano a kezeit. – Nekem itt nincs elég meztelen csöcs.

– Az én ötletem volt – vágja rá védekezőn Cyra. – Benne volt a Hüperión magazinban. Tudod, Eph, az embernek van egy olyan adottsága, hogy élvezni tudja az új dolgokat. Örül, ha valami mást is tapasztal, mint a megszokottat.

– Az új általában azt jelenti, hogy valaki megpróbál pénzt csinálni valami régiből.

– Felőlem. Jobb, mint azok a sötét késdobálók, ahová te szoktál lejárni, hogy a májad birizgáld. Itt legalább nem kell azon aggódnom, hogy elkapok valami fertőzést, ha csak benézek az ajtón.

– Zárjuk ezt le – morgom, mert kezdem utálni a leereszkedő modorát. Kirakom eléjük a kargépemet, hogy mindenki lássa, ahogy az utalások elindulnak a számláikra. Nyilván akkor is látnák a befutó összeget, ha egyszerűen csak átutaltam volna már nekik, de van valami emberileg hihetetlenül megnyugtató abban, hogy a szemük láttára zongorázzák át a zsét az ujjaim nekik.

– Minden megvan. Fejenként hatszáz.

– Zöldinek is? – kérdi Dano. – Nem úgy volt, hogy ő csak felet kap?

– Most téged meg mit zavar? – csattan fel Cyra.

– Hogy mi, a többiek szarveretesen hibátlanul megoldottunk mindent – stíröli tovább a Rózsaszín csajt, aki a barátnőivel fecseg. – Igazán járna nekünk egy kis bónusz érte.

– Nekem nem kell bónusz – jegyzi meg Volga.

– Ezzel nem sokat lendítesz az ügyön, Szivi – sóhajt Dano.

– Mi a szar a bajod? – néz el Volga mellett dühösen Cyra Danóra. – Mit kattogsz folyton az én dolgaimon? Törődj inkább a sajátoddal, és azon igyekezz, hogy elkaphass végre valami nyavalyát egy Rózsaszíntől.

– Jól van, öröm volt – pattanok fel. – Vigyázzatok magatokra, srácok. Aztán össze ne szedjetek valamit.

– És már el is húz, mint a viharmadár – pillant Dano az órájára. Fényes, új darab, rubinokkal a mutatókon. – Kerek két perc.

– Mi a következő meló? – kérdi Cyra.

– Ja, főnök – csatlakozik hozzá Dano is. – Mi a következő meló? Cyrának egy csomó számlát kell leszurkolnia.

A lány beint neki, és olyan nekikeseredetten néz rám, mint még soha. Szánalmas.

– Szóval? Jön a következő megbízás, stimmt?

– Nem. Végeztünk.

– Hogyhogy?

– Úgy, ahogy mondtam – hajtom fel a kabátom gallérját, mert odakinn eleredt az eső.

– Ephraim – sír fel szinte Volga –, még csak most jöttél. Legalább egy italra maradj. Rendelhetünk valami mást.

És olyan kutyaszemekkel néz fel rám, hogy kísértésbe esem. De csak egy pillanatra, mert a közönség hirtelen elcsendesedik, és ahogy körbenézek, látom, hogy két hatalmas alak lép be a léghajó fémajtaján. Aranyak. Fekete egyenruhájukon légiós vállap, egy jó fejjel magasodnak a többi vendég fölé. Kedélyesen néznek körbe, aztán az egyiknek megakad a pillantása a Rózsaszínen, akivel eddig Dano szemezett, és már ballag is a pulthoz. A nép utat nyit előtte, ő meg ügyet sem vet rájuk, lazán mutatkozik be a lánynak. Mellén acélgriffet formáló kitűzőt visel, vagyis Arcos ivadék. Dano csüggedten szegezi a földre a tekintetét, ahogy az Arany karja átfogja a Rózsaszín derekát.

– Főnök… – kapja fel riadtan a fejét.

Csak most esik le, hogy az én kezem közben a pisztolyomra csusszant a kabátom alatt.

Szarveretes Aureáltak. Egytől egyig el kellett volna mindet takarítani a Magból. Száműzni őket, vagy valami. De annak már lőttek. Ennyit a háborús feszüléseinkről.

– Csak egy italt még, Ephraim – kérlel Volga. – Jó lesz. Sztorizgatunk. Tréfálkozunk, ahogy barátok közt szokás.

– Folyton ugyanaz a történet.

Ahogy a gravLiften távozom, az éjszaka sötétjében is a fülembe cseng az Arany fiatal könnyed nevetése.