Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

Ravensong

Tor Books, 2023

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-218-8

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2025, Szente Mihály

© Hungarian edition 2025, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

A holló daláról

GORDO Livingstone sosem felejtette el a bőrébe vésett leckéket. Egy falka elhagyta, de az árulás megedzette, és egy apró, hegyi faluban, egy szervizben keresett menedéket, és megesküdött, hogy soha többé nem ártja bele magát a farkasok ügyeibe.

Ennyinek elégnek kellett volna lennie.

És elég is volt, mígnem visszatértek a farkasok, és velük Mark Bennett is. Végül szembenéztek a fenevaddal, falkaként... és győztek.

És most, egy évvel később Gordo megint azon kapja magát, hogy ő a Bennett-falka boszorkánya. Richard Collins halála után Green Creekben helyreállt a béke és a nyugalom. Gordo folyamatosan küzd, hogy elfelejtse Markot, és kirekessze a tudatából a kettejük között zengő éneket.

Csakhogy fogytán az idő. Jön valami. És ezúttal belülről kúszik kifelé.

Némelyik kötelék, akármilyen erős is, arra ítéltetett, hogy megszakadjon.

Mindazok, akik hallják a farkasok dalát, jól figyeljenek: a falkátok hazahív titeket.

„Látnok!”, nyögtem, „szörnyü látnok, ördög légy, madár, vagy átok,

Sátán küldött, vagy vihar vert most e puszta partra bár,

Tépetten is büszke lázban, bús varázstól leigáztan,

Itt e rémek-járta házban mondd meg, lelkem szódra vár:

Van... van balzsam Gíleádban?... mondd meg!... lelkem esdve vár!”

S szólt a Holló: „Soha már!”

Edgar Allan Poe: A Holló

(Tóth Árpád fordítása)

ígéretek

AZ ALFA azt mondta:

– Elmegyünk.

Ox az ajtó közelében állt, és kisebbnek láttam, mint valaha. A szeme alatt a bőrén mintha zúzódások lettek volna.

Tudtam, hogy ez nem lesz egyszerű. A váratlan fordulatok sosem voltak egyszerűek.

– Elmegyünk.

– Micsoda? – kérdezte Ox, és kissé szűkebbre vonta a szemét. – Mikor?

– Holnap.

– Tudod, hogy még nem mehetek el – válaszolta Ox, én pedig szárnyak verdesését éreztem, varázserő áradását, és megérintettem a hollót az alkaromon. – Találkoznom kell anya ügyvédjével két hét múlva, hogy felnyissuk a végrendeletet. Ott a ház, és...

– Te nem jössz – mondta Joe Bennett, aki az apja íróasztala mögött ült. Thomas Bennettből mostanra csak pár marék hamu maradt.

Elkaptam a pillanatot, amikor Ox felfogta a szavak jelentését. Vad és brutális volt, egy máris összetört szív elárulása.

– És anya sem. Mark sem.

Carter és Kelly Bennett – egymás mellett álltak, Joe közelében – feszengve toporogtak. Én nem tartoztam a falkához, és sok időt töltöttem távol tőlük, de még én is megéreztem a bennük izzó harag lüktetését. Nem Joe-ra haragudtak. És nem is Oxra. Vagy bárki másra, aki a szobában tartózkodott. Bosszúra szomjaztak, heves késztetés hajtotta őket, hogy foggal-karommal szétmarcangoljanak valakit. Máris átadták magukat a gondolatnak.

Akárcsak én. De Ox még semmit sem tudott az ügyről.

– Szóval, te mész – mondta Ox. – És Carter. Kelly.

– És Gordo.

És ekkor történt. Ox nem nézett rám. Mintha csak ők ketten lettek volna a szobában.

– És Gordo – mondta aztán. – Hová mentek?

– Azt tesszük, ami a helyes – felelte Joe.

– Ebben az ügyben semmi sem helyes – vágott vissza Ox. – Mi lenne, ha elmondanád?

– Most mondom el – válaszolta Joe, és ó, Joe... Tudhatta volna, hogy ez nem...

– Mert ez a helyes... hová mentek?

– Richard után.

Valaha, amikor Ox még kisfiú volt, az az utolsó rohadék apja elhagyta a családot, és elment úgy, hogy vissza sem nézett. Oxnak hetek kellettek, mire felvette a telefont, és felhívott engem, de megtette. Lassan beszélt, és kihallottam a szenvedést minden szavából, mialatt azt mondta, hogy nem vagyunk rendben, hogy látta a bank leveleit, amikben arról volt szó, hogy elveszik a házat, amiben ő és az anyja laktak a régi földút mentén.

Kaphatnék munkát? Csak azért, mert pénzre van szükségünk, és nem hagyhatom, hogy anya elveszítse a házat. Csak ez maradt nekünk. Jól fogom csinálni, Gordo! Rendesen fogok dolgozni, és örökké neked fogok dolgozni. Úgyis ez lett volna, és miért ne kezdhetnénk most? Lehetne, hogy most kezdjük? Ne haragudj. Csak most kell elkezdenem, mert most felnőtt férfinak kell lennem.

Egy elveszett fiú beszélt hozzám.

És akkor ott, a szemem láttára ismét megjelent az elveszett fiú. Ó, igen, sokkal nagyobb lett, de az anyja már a földben pihent, az alfája füstfelhőként szállt a csillagok között, és a párja, éppen az a kibaszott párja, belevájta a karmait a mellkasába, és csavarta, csavarta, csavarta.

Semmit sem tettem, hogy leállítsam a dolgot. Ahhoz már késő volt. Valamennyiünk számára.

– Miért? – kérdezte Ox, és a szó közepén recsegni kezdett a hangja.

Miért, miért, miért?

Mert Thomas meghalt.

Mert elragadták tőlünk.

Mert eljöttek Green Creekbe, Richard Collins és az ő ómegái, a szemük lila fénnyel világított a sötétben, és dühödten vicsorogtak, amikor szembekerültek a bukott királlyal.

Megtettem, amit tudtam.

De nem volt elég.

Ott állt a fiú, az a kisfiú, aki még a tizennyolcadik évét sem érte el, de már őrá hárult az apja hagyatékának terhe, és meg kellett küzdenie a gyerekkorában megismert szörnyeteggel. A szeme vörösen izzott, és nem ismert mást, csak a bosszúvágyat. Ott dolgozott benne és a fivéreiben, átáramlott egyikből a másikba, végtelen körben, és kölcsönösen felszították egymásban a haragot. Joe, a herceg fiú immár dühös királlyá változott, és szüksége volt a segítségemre.

Elizabeth Bennett hallgatott. Szó nélkül hagyta, hogy az esemény nélküle folyjon le. Az örökké csendes királynő gyapjúkendőt viselt a vállán, és csak figyelte ezt az átokverte tragédiát, ami az orra előtt bontakozott ki. Még csak azt sem tudhattam, hogy lélekben és gondolatban jelen van-e.

És Mark...

Nem. Ő nem. Ott és akkor nem.

A múlt már a múlt volt.

Vitatkoztak, vicsorogtak és morogtak egymásra. Oda-vissza röpködtek a szavak, és mindegyik mélyre vágott, míg mindenki tele lett sebekkel. Megértettem Oxot. Félt attól, hogy elveszti a szeretteit. Félt a felelősségtől, amire sosem vágyott. Félt, hogy mondanak neki valamit, amit sosem akart hallani.

Megértettem Joe-t is. Nem akartam, de megértettem.

Azt gondoljuk, Gordo, hogy az apád tette – suttogta Osmond. – Azt gondoljuk, hogy Robert Livingstone valahogyan visszatalált a mágiához, és megtörte az őrzőket, amelyek féken tartották Richard Collinst.

Igen. Azt hittem, hogy elsősorban Joe-t értem meg.

– Nem darabolhatod szét a falkát – válaszolta Ox, és te jó ég, szabályosan könyörgött. – Most nem. Joe, te vagy az átkozott alfa. Rád itt van szüksége a falkának. Mindenkinek. Hogy együtt legyünk. Tényleg azt hiszed, beleegyeznek, hogy...

– Már napokkal ezelőtt elmondtam nekik – mondta Joe. Aztán összerezzent, és hozzátette: – A rohadt életbe...

Lehunytam a szememet.

* * *

Aztán ez következett:

– Ez szemétség, Gordo.

– Aha.

– És te elmész vele.

– Valakinek gondoskodnia kell arról, hogy ne nyírja ki magát.

– És ez a valaki te vagy. Mert a falkához tartozol.

– Nagyon úgy néz ki.

– Te magad döntöttél így?

– Azt hiszem.

De persze nem volt ilyen könnyű. Sosem könnyű.

Aztán:

– Vagyis, meg fogjátok ölni. És neked ez így rendben van?

– Ebben az ügyben semmi sincs rendben, Ox. De Joe-nak igaza van. Nem hagyhatjuk, hogy ez mással is megtörténjen. Richard elsősorban Thomas helyére pályázott, de mennyi időbe telik, mire kiszemel egy másik falkát csak azért, hogy alfa lehessen? Mennyi időbe telik, mire összeszed egy másik csapatot, az előzőnél is nagyobbat? A nyom már most is hideg. Le kell zárnunk az ügyet, amíg megtehetjük. Mindenki érdekében. Ez bosszú lesz, tisztán és egyszerűen, de jó cél érdekében.

Mialatt beszéltem, azt latolgattam magamban, hogy elhiszem-e a saját hazugságaimat.

Végül pedig:

– Beszélned kéne vele. Mielőtt elmentek.

– Joe-val?

– Markkal.

– Ox...

– Mi lesz, ha nem jössz vissza? Tényleg azt akarod, hogy azt higgye, nem érdekel téged? Mert ezt elcseszted, ember! Ismersz engem. De néha elfelejted, hogy én ugyanolyan jól ismerlek téged. Talán még jobban is.

Elátkoztam magamban Oxot.

* * *

A Bennett-ház konyhájában állt, és kifelé nézett az ablakon. A kezét a pulton tartotta, az ujjai begörbültek. Az egész testtartása feszültségről tanúskodott, a gyász úgy borult rá, mint valami láthatatlan lepel. Noha évek óta nem akartam, hogy bármi közöm legyen a farkasokhoz, ő továbbra is tiszteletet parancsoló személyiség maradt a számomra. Királynői jelenség volt, akár akarta, akár nem.

– Gordo – mondta Elizabeth anélkül, hogy megfordult volna. Megfordult a fejemben, hogy talán a farkasok dalait hallgatja, amiket én már hosszú ideje nem hallottam meg. – Ő hogy van?

– Dühös.

– Ahogyan az várható volt.

– Valóban?

– Azt hiszem, igen – felelte Elizabeth csendesen. – De te és én idősebbek vagyunk. Talán nem bölcsebbek, de idősebbek. Azok után, amiket átéltünk, amiket láttunk, ez megint... csak egy dolog. Ox még nagyon fiatal. Óvnunk kell, amennyire csak lehetséges. Nem...

– Ti rángattátok bele ebbe – vágtam közbe, mielőtt megfékezhettem volna magamat. A szavak apró gránátokként repültek, és felrobbantak Elizabeth lábánál. – Ha távol tartottátok volna magatokat tőle, ha nem vontátok volna bele, még most is...

– Sajnálom azt, amit veled tettünk – mondta ő, mire a torkomon akadt a lélegzet. – És azt is, amit apád művelt. Amit csinált... nem volt tisztességes. Nem volt hozzá joga. Soha, egyetlen gyereknek sem volna szabad átélnie azt, amit neked kellett.

– És mégsem állítottátok le – feleltem keserűen. – Te, Thomas és Abel. Az anyám. Egyikőtök sem. Titeket csak az érdekelt, hogy mi lehetek a számotokra. Az nem, hogy számomra mit jelent. Amit apám művelt velem, az nektek semmit sem jelentett. Aztán elmentetek, és itt hagytatok...

– Elvágtad a falkához fűződő kötelékeidet.

– Az volt életem legkönnyebb döntése.

– Tudom, mikor hazudsz, Gordo – vágott vissza. – A varázslataid nem tompítják a szívverésed hangját. Nem mindig. Pont akkor nem, amikor a legjobban kéne.

– Kibaszott vérfarkasok – morogtam, majd így folytattam. – Tizenkét éves voltam, amikor a Bennett-falka boszorkánya lettem. Az anyám halott volt. Apám eltűnt. De Abel a kezét nyújtotta felém, és csakis azért mondtam igent, mert nem láttam jobb megoldást. Nem akartam egyedül maradni. Féltem, és...

– Nem Abel kedvéért csináltad – jegyezte meg halkan.

A szememet résnyire vonva meredtem rá, és kifakadtam:

– Te meg mi a fenéről beszélsz?

Ekkor végre megfordult, és rám nézett. Még ekkor is a vállán viselte a gyapjúköpenyt. Valamivel korábban hátrahúzta és copfba kötötte a haját, de pár fürt kiszabadult, és most az arcába lógott. A szeme kékben játszott, aztán narancssárgában, majd megint kékben, de fénytelennek, élettelennek hatott. Ezekben a pillanatokban a legtöbb ember gyengének és törékenynek látta volna Elizabeth Bennettet, de én tudtam, hogy mi az igazság. Sarokba szorították, márpedig egy ragadozó ezekben a helyzetekben a legveszélyesebb.

– Nem Abelért csináltad – mondta ismét.

Aha! Szóval, ezt a játszmát akarja játszani.

– Ez volt a kötelességem – feleltem bólogatva.

– Az apád...

– Az apám elvesztette az önuralmát, amikor elvették tőle a horgonyát. Az apám összeállt...

– Mindannyian a magunk szerepét játszottuk – vágott közbe Elizabeth. – Mindenki, az utolsó szálig. Elkövettünk néhány hibát. Fiatalok voltunk, bolondok, és nagy, szörnyű harag dolgozott bennünk mindenért, amit elvettek tőlünk. Abel azt tette, amit akkor helyesnek ítélt. És Thomas is. És én most azt csinálom, amit helyesnek gondolok.

– Mégsem teszel semmit, hogy megfékezd a fiaidat. Nem akadályozod meg, hogy elkövessék ugyanazokat a hibákat, amiket mi elkövettünk. Meghunyászkodtál, mint egy kutya abban a szobában!

Nem harapott rá a csalira, sőt, visszavágott:

– És te nem ezt tetted?

A picsába...

– Miért? – kérdeztem.

– Mit miért, Gordo? Konkrétan mire gondolsz?

– Miért hagyod, hogy elmenjenek?

– Mert valaha fiatalok és bolondok voltunk, és nagy, szörnyű harag dolgozott bennünk. És az most átszállt őrájuk – válaszolta Elizabeth, majd sóhajtott egyet, és hozzátette: – Voltál már ilyen helyzetben. Végigcsináltad már. Egyszer megtörtént. És most újra megtörténik. Bízom benned, hogy segítesz nekik elkerülni azokat a csapdákat, amikbe mi beleléptünk.

– Én nem vagyok a falka tagja.

– Nem vagy az – erősítette meg, és ennek nem lett volna szabad annyira fájnia, amennyire fájt. – De ez a te döntéseden múlt. Nagyjából úgy, ahogyan mi is a döntéseink miatt tartunk itt. Talán igazad van. Talán, ha nem jövünk ide, Ox még manapság is...

– Ember lenne? – vetettem fel.

A szeme ismét narancssárgába borult egy pillanatra, majd belekezdett a válaszba:

– Thomas...

Horkantottam egyet, és közbeszóltam:

– Nekem lófaszt sem mondott el! De nem volt nehéz észrevenni. Mi van Oxszal?

– Nem tudom – vallotta be Elizabeth. – Azt hiszem, Thomas sem tudta. Nem pontosan. Mindenesetre, Ox... különleges. Más. Még ő maga sem tudja. És talán sok időbe fog telni, mire rájön. Nem tudom, hogy ez varázslat-e vagy valami más. Ox nem olyan, mint mi. Nem olyan, mint te. De nem emberi lény. Nem egészen. Több annál, azt hiszem. Valamennyiünknél több.

– Vigyáznod kell rá! – feleltem. – Megerősítettem az őrzőket, amennyire csak bírtam, de neked...

– Ő a falka tagja, Gordo. Mindenre kész vagyok a falkáért. Erre bizonyára emlékszel.

– Abel miatt csináltam. Aztán Thomas miatt.

– Hazugság – válaszolta Elizabeth, és felszegte az állát. – De majdnem el tudod hitetni magaddal.

Léptem egyet hátra, és megszólaltam:

– Nekem most...

– Miért nem mondod ki? – vágott közbe.

– Nincs mit kimondani.

– Szeretett téged – mondta Elizabeth, és ezekben a pillanatokban minden másnál jobban gyűlöltem őt. – Teljes szívvel-lélekkel. A farkasok ilyenek. Énekelünk, énekelünk és énekelünk, amíg valaki meghallja a dalunkat. És te meghallottad. Nem Abelért tetted, vagy Thomasért, Gordo. Már akkor sem. Tizenkét éves voltál, de tudtad. A falkához tartoztál.

– Menj a francba! – hörögtem rekedtes hangon.

– Tudom – válaszolta meglepően kedvesen. – Néha hallanunk kell azokat a dolgokat, amiket a legkevésbé szeretnénk hallani. Szerettem a férjemet, Gordo. Szeretni fogom az örökkévalóságig. És ezt ő is tudta. Még a végén is, még amikor Richard... – Elakadt a lélegzete. Megrázta a fejét, és így folytatta: – Még akkor is. Tudta. És hiányozni fog minden egyes napon, amíg nem állhatok ismét az oldalán, amíg nem nézhetek fel az arcára, arra a gyönyörű arcára, amíg nem mondhatom meg neki, hogy mennyire dühös vagyok. És hogy ő milyen ostoba volt. És milyen jó újra látni őt, és örülni fog már annak is, ha kimondja a nevemet. – Könnyek árasztották el a szemét, de nem csorogtak le az arcán. – Szenvedek, Gordo. Nem tudom, hogy tompul-e valaha ez a kín. De ő tudta.

– Ez nem ugyanaz – morogtam.

– Csak azért nem, mert nem hagyod, hogy az legyen. Szeretett téged. Neked adta a farkasát. Aztán te visszaadtad neki.

– Meghozott egy döntést. És én is hoztam egyet – feleltem. – Nem akartam. Nem akartam, hogy bármi közöm legyen hozzátok. Őhozzá.

– Hazudsz!

– Mit akarsz tőlem? – kérdeztem ekkor, immár haragosan. – Mi a fenét vársz tőlem?

– Thomas tudta – mondta ismét Elizabeth. – Még az utolsó pillanataiban is. Mert én megmondtam neki. Mert időről időre megmutattam neki. Sok mindent bánok, amit életemben tettem. De azt, hogy Thomas Bennett-tel éltem, azt sosem fogom bánni.

Lassú, de biztos léptekkel közeledett felém. Meg sem rezdültem, még akkor sem, amikor megfogta a vállamat, és finoman megszorította.

– Holnap reggel elmész, Gordo – mondta halkan. – Ne akard megbánni ezt a dolgot! Mert a kimondatlan szavak kísérteni fognak egészen életed végéig.

Elment mellettem, de mielőtt elhagyta volna a konyhát, megállt, és hozzátette:

– Kérlek, vigyázz a fiaimra! Rád bízom őket, Gordo. Ha megtudom, hogy elárultad ezt a bizalmat, vagy hogy tétlenül álltál, amikor ők szembenéztek azzal a szörnyeteggel, nem lesz olyan hely ezen a bolygón, ahol ne találnálak meg. Darabokra téplek, és nagyon kevés sajnálatot fogok érezni.

Azzal Elizabeth kivonult a konyhából.

* * *

A verandán állt, a két kezét a háta mögött összekulcsolva, és a semmibe bámult. Valaha egy jégkék szemű fiú volt, a jövő királyának fivére. Mostanra felnőtt férfi lett, akit megedzettek a megpróbáltatások. A testvére elment. Az alfája távozni készült. Vér volt a levegőben, halál a szélben.

– Jól van? – kérdezte Mark Bennett.

Mert természetesen tudta, hol jártam. A farkasok mindig tudták. Főleg, amikor a szeretteikről volt szól.

– Nincs jól – feleltem kurtán.

– És te?

– Én sem.

Nem fordult meg. A veranda lámpájának fénye tompán derengve verődött vissza simára borotvált fejéről. Vett egy mély lélegzetet, széles válla felemelkedett, és lesüllyedt. Viszketni kezdett a tenyerem.

– Furcsa, nem gondolod? – kérdezte aztán.

Az örök rejtélyeskedő seggfej.

– Micsoda? – kérdeztem vissza.

– Egyszer már elmentél. És most megint elmész.

Ingerült lettem, és rámordultam:

– Csak előbb te hagytál el engem!

– És visszajöttem, amilyen gyakran csak tudtam.

– Nem elégszer – válaszoltam. De hát ez nem volt teljesen igaz, nemde? Közel sem. Noha anyám rég meghalt, a mérge továbbra is a fülembe csöpögött: ezt a farkasok tették, a farkasok mindent elvesznek, és mindig ezt fogják csinálni, mert ilyen a természetük. Hazudtak nekem, állította anyám. Mindig hazudtak.

Mark nem kezdett vitatkozni, csak annyit felelt:

– Tudom.

– Ez nem... most nem próbálok elkezdeni semmit – mondtam.

– Te sosem csinálsz ilyet – válaszolta, és éreztem a hangján, hogy mosolyog.

– Mark!

– Gordo!

– Baszódj meg!

Ekkor végre megfordult, és ugyanolyan jóképűnek láttam, mint azon a napon, amelyen először találkoztam vele, jóllehet akkor még gyerek voltam, és nem tudtam mit kezdeni a dologgal. Mark nagy és erős lett, míg a szeme ugyanolyan jégkék és okos volt, mint mindig. Biztosra vettem, hogy ugyanúgy harag és kétségbeesés örvénylik a bensőjében, mint az enyémben, akármilyen keményen próbáltam megfékezni őket. A kettőnk közötti kötelék elszakadt, méghozzá elég régen, de még így is maradt ott valami, függetlenül attól, hogyan próbáltam eltemetni magamban.

Mark megdörzsölte az arcát a kezével, az ujjai eltűntek sűrű szakállában. Eszembe jutott az eset, amikor először növesztett szakállt, tizenhét évesen, és csak valami foltos, ritkás izé lett belőle, amiért hülyére cinkeltem. Egy pillanatra belém hasított a fájdalom, de azt már megszoktam. Nem számított semmit. Már nem.

És ezt majdnem el tudtam hitetni magammal.

Mark leengedte a kezét, és megszólalt:

– Vigyázz magadra, rendben? – Szűkös, bánatos mosolyt villantott rám, és elindult a bejárat felé.

És én el akartam engedni. Elengedtem volna magam mellett. Tudtam, hogy így kell lennie. Hogy nem fogom látni, amíg... amíg. Ő itt marad, én elmegyek, pont fordítva, mint ahogyan annak idején történt.

Kész voltam elengedni, mert az lett volna a könnyebben járható út. Az egész előttünk álló időszakra.

De ha Mark Bennettről volt szó, mindig hülyén viselkedtem.

Odanyúltam, és karon ragadtam, mielőtt otthagyott volna.

Megtorpant.

Egymás mellett álltunk, én az út felé fordulva, ő szemben mindazzal, amit készültünk hátrahagyni.

Mark várt.

Mindketten vettünk pár mély lélegzetet. Végül megszólaltam:

– Ez nem... Nem tudok...

– Igen – suttogta Mark. – Gondolom, hogy nem tudod.

– Mark – préseltem ki magamból, és kétségbeesetten kerestem valamit, bármit, amit mondhatnék. – Visszajövök... visszajövünk. Rendben? Vissza fogunk...

– Ezt vegyem ígéretnek?

– Igen!

– Nem hiszek az ígéreteidnek – válaszolta. – Már nagyon régóta. Vigyázz magadra, Gordo! És vigyázz az unokaöcséimre!

Egy pillanattal később már a házban volt, és becsukta az ajtót.

Leléptem a verandáról, és nem néztem vissza.

* * *

A szervizben üldögéltem, ami az én nevemet viselte, és egy papírlap volt előttem az íróasztalon.

Biztosra vettem, hogy nem fogják érteni. Szerettem őket, de olykor nagyon hülyék voltak. Mondanom kellett nekik valamit.

Felkaptam egy régi Bic tollat, és írni kezdtem.

Egy időre elmegyek. Tanner, te felelsz a szervizért. Gondoskodj róla, hogy a bevétel átkerüljön a könyvelőhöz. Ő intézi az adókat. Oxnak hozzáférése van a bankszámlákhoz, a magánhoz és a cégeshez is. Minden, amire szükségetek van, rajta keresztül intéződik. Ha fel kell vennetek valakit, hogy ne legyen lemaradás a munkában, tegyétek meg, de nehogy valami balfaszt hozzatok ide! Nagyon sokat dolgoztunk azért, hogy eljussunk oda, ahol vagyunk. Chris és Rico, ti intézitek a mindennapi ügyeket. Nem tudom, hogy ez meddig fog tartani, de a biztonság kedvéért kölcsönösen vigyáznotok kell egymásra! Oxnak szüksége lesz rátok.

Tudtam, hogy ennyi nem elég.

Sosem lehetett elég.

Reméltem, hogy megbocsátanak nekem. Majd egyszer.

Az ujjaim tintásak lettek, és foltokat hagytak a levélen.

Lekapcsoltam a lámpákat a műhelyben.

Sokáig ácsorogtam a sötétben.

Mélyen magamba szívtam az izzadság, a fémek és az olaj szagát.

* * *

Valamivel hajnal előtt találkoztunk a két házhoz vezető földúton. Carter és Kelly a terepjáróban ült, és a szélvédőn keresztül figyelt engem, amint a vállamon a zsákomat hordozva feléjük gyalogoltam.

Joe az út közepén állt. A fejét hátradöntötte, a szemét csukva tartotta, az orrlyukát tágra nyitotta. Thomas régebben elmondta nekem, hogy az alfa rá van hangolódva mindenre, ami a felségterületén él. Az emberekre. A fákra. Az erdőben lakó szarvasokra, a szélben ringatózó növényekre. Ez a mindenséget jelentette egy alfának, egy mélyreható érzés volt, az otthon érzete, amit nem találhatott meg sehol máshol.

Én nem voltam alfa. Még csak farkas sem. Soha nem is akartam az lenni.

De megértettem, hogy Thomas miről beszélt. A varázserőm ugyanúgy áthatotta ezt a környéket, mint az övé. A kettő különbözött egymástól, de nem annyira, hogy számítson. Thomas mindent érzékelt. Én éreztem a szívverést, a körülöttünk elterülő territórium pulzusát.

Green Creek összekötődött Thomas érzékszerveivel.

És bele volt vésve a bőrömbe.

Meggyötört a távozás, és nem csak azok miatt, akiket itt kellett hagynunk. Létezett egy vonzás, amit az alfa és a boszorkány érzékelt. Hívott minket, azt mondta: itt, itt, itt, itt vagy, itt, itt, maradj itt, mert ez az otthonod, ez az otthonod, ez az otthonod...

– Ő is mindig ezt érezte? – kérdezte Joe. – Az apám?

A terepjáróra pillantottam. Carter és Kelly éberen figyeltek minket. Tudtam, hogy hallják, amit beszélünk. Visszanéztem Joe-ra, az égnek fordított arcára, és azt feleltem:

– Azt hiszem, igen.

– Mégis elmentünk. Hosszú időre – jegyezte meg Joe.

– Ő az alfa volt, és nem csak a tiétek – magyaráztam. – Nem csak a ti falkátok alfája, hanem az összesé. Aztán Richard...

– Elvette tőlem – mordult közbe Joe.

– Igen.

Joe kinyitotta a szemét – és az nem izzott vörös fénnyel.

– Én nem az apám vagyok – mondta halkan.

– Tudom. De nem is várja tőled senki, hogy olyan legyél, mint ő volt.

– Velem vagy?

Tétováztam. Tudtam, hogy mit kérdez. Egy hivatalos felkérés nem így hangzott, közel sem így, de ő alfa volt, én pedig boszorkány, akinek nincs falkája.

Vigyázz az unokaöcséimre!

Az egyetlen választ adtam, amit adhattam:

– Igen.

Joe pillanatok alatt alakult át. Az arca megnyúlt, a bőrét fehér szőr borította el, az ujjai végéből fekete karmok törtek elő. És mialatt a szemében vörös fény izzott fel, hátradöntötte a fejét, és a farkasok dalát énekelte.

három év
egy hónap
huszonhat nap

szétszaggatva / föld, és falevelek, és eső

HATÉVES voltam, amikor először néztem végig, hogy egy idősebb fiú farkassá változik, és apám azt suttogta:

– Ez Abel fia. A neve Thomas, és egy napon ő lesz a Bennett-falka alfája. Te pedig hozzá fogsz tartozni.

Thomas.

Thomas.

Thomas.

Teljesen elámultam tőle.

* * *

Nyolcéves voltam, amikor apám tűt vett a kezébe, és tintát, illetve mágiát égetett a bőrömbe.

– Fájni fog – mondta, mialatt az arcán komor kifejezés honolt. – Ebben nem akarok hazudni neked. Olyan fájdalmat fogsz érezni, mint még soha. Azt fogod hinni, hogy szétszaggatlak, és bizonyos értelemben ez igaz is. Benned van a mágia, fiú, de még nem manifesztálódott. Ezek a jegyek segítenek, hogy megtaláld a helyedet a világban, és megadják az eszközöket, hogy megtanuld uralni a varázserődet. Fájdalmat fogok okozni neked, de erre szüksége van annak, aki majd leszel. A fájdalom értékes lecke. Megtanítja neked, hogyan működik a világ. Fájdalmat kell okoznunk a szeretteinknek, hogy erősebbé tegyük őket. Hogy jobbá tegyük őket. Egy napon majd megérted. Egy napon olyan leszel, mint én.

– Kérlek, apa! – könyörögtem, és nekifeszültem a szíjaknak, amelyek a székhez rögzítettek. – Kérlek, ne csináld ezt! Kérlek, ne bánts!

Láttam anyámon, hogy mondani akar valamit, de apám megrázta a fejét. Anyám felzokogott, és apám kihúzta a szobából. Egyszer sem nézett vissza.

Abel Bennett mellettem ült. Nagydarab ember volt. Kedves ember. Erős és energikus volt, a haja és a szeme sötét. A két keze úgy nézett ki, mint amik képesek lennének egy rántással kettészakítani engem. Láttam az ujjait, amint karmok nőttek ki belőlük, hogy szétmarcangolják a húsát azoknak, akik megpróbálnak elvenni valamit Abeltől.

De az ujjai lehettek puhák és melegek is. Abel a két kezébe fogta az arcomat, és a hüvelykujjaival letörölte a könnyeimet. Felnéztem rá, mire szelíden mosolygott, és azt mondta:

– Különleges teremtmény leszel, Gordo. Én már csak tudom.

És a szeme vörösbe borult, én pedig teleszívtam a tüdőmet, kifújtam a levegőt, megint teleszívtam, megint kifújtam...

Aztán a tű a bőrömbe fúródott, és szétszakadtam.

És üvöltöttem.

* * *

Farkas képében jött oda hozzám. Hatalmas volt, a bundája fehér, a mellkasát, a lábát és a hátát fekete foltok borították. Nagyobb volt, mint amekkora én valaha lehettem, és hátra kellett döntenem a fejemet, hogy felnézhessek rá, és az egész testét láthassam.

Odafent halványan pislákoltak a csillagok, a Hold kitelve fénylett, és megéreztem, hogy valami ott lüktet az ereimben. Egy dal volt, aminek a részleteit nem igazán tudtam kivenni. A két karom kegyetlenül viszketett. Néha azt hittem, hogy a bőrömbe vésett jegyek világítani kezdenek, de ez csak a holdfény csalóka játéka lehetett.

– Ideges vagyok – mondtam, mert ekkor történt meg első ízben, hogy telihold idején kint lehettem a falkával. Korábban túl veszélyes lett volna. Nem azért, amit a farkasok tehettek volna velem, hanem azért, amit én tehettem volna velük.

A fejét oldalra billentve nézett le rám, a szeme vörös foltokkal tarkított narancssárgában úszott. Tudtam, hogy ő máris sokkal több annál, ami én valaha is lehetek. Azt mondtam magamnak, hogy nem félek tőle, hogy tudok olyan bátor lenni, mint az apám.

Gyanítottam, hogy hazudok magamnak.

A háta mögött más farkasok rontottak be az erdő mélyén lévő tisztásra. Csaholtak és üvöltöttek, és apám csak nevetett, és a kezénél fogva elvontatta anyámat. Anya visszanézett rám, és csendesen mosolygott, de aztán már másra figyelt.

De ezzel nem volt bajom, mert az én figyelmemet is másvalami kötötte le.

Thomas Bennett állt előttem, az ember-farkas, aki egy napon király lesz.

Szusszant egyet, megcsóválta a farkát, és ezzel feltett egy kérdést, de nem ismertem a választ.

– Ideges vagyok – mondtam ismét. – De nem félek.

Fontosnak éreztem, hogy ezt megértessem vele.

Lehasalt előttem, előre nyújtotta a két mancsát, és ismét rám nézett. Mintha azt akarta volna, hogy minél kisebb legyen. Kevésbé ijesztő. Az, hogy egy, az ő pozíciójában lévő valaki lekuporodott a földre, az olyasmit jelentett, amit csak akkor értettem meg, amikor már túl késő volt.

Mély, halk nyüszítést hallatott, aztán várt egy kicsit, majd ismét megtette.

– Apám azt mondta, hogy egyszer alfa leszel – mondtam neki.

Thomas a hasát a fűben vonszolva előrébb kúszott.

– És én leszek a boszorkányod – tettem hozzá.

Erre még közelebb jött.

– Ígérem, megteszek mindent, amit tudok – folytattam ekkor. – Megtanulom mindazt, amit lehet, és jól fogok dolgozni neked. Majd meglátod! Én leszek minden idők legjobb boszorkánya. – Hirtelen észbe kaptam, és gyorsan hozzátettem: – De ne áruld el apámnak, hogy ezt mondtam!

A fehér farkas tüsszentett.

Én pedig felnevettem.

Végül előrenyújtottam a kezemet, és nekinyomtam a tenyeremet Thomas orrának, és ekkor valaki mintha suttogni kezdett volna a fejemben:

falkafalkafalka

* * *

– Ezt akarod? – kérdezte anyám, amikor kettesben maradtunk. Elvitt a farkasok közeléből, az apám közeléből, azt mondta nekik, hogy szeretne egy kis időt eltölteni a fiával. Egy étteremben ültünk a városban, amiben zsír szaga, kávé illata és cigarettafüst terjengett.

Zavarba jöttem, és bár tele volt a szám hamburgerrel, beszélni próbáltam.

Anyám szigorúan meredt rám, mire fintorogtam, és lenyeltem a falatot.

– Ügyelj az illemre! – korholt fojtott hangon.

– Jó, persze – ígértem nyomban. – Hogy érted?

Kinézett az ablakon, és az utcát fürkészte. Az erős szél meg-megrázta a fák lombjait, az összeütköző ágak olyan hangokat adtak, mintha ősrégi csontok koccantak volna össze odafent. A levegő már jócskán lehűlt, a járókelők fázósan összehúzták magukat. Megpillantottam Martyt, akinek az ujjait örökre sötétre színezte a gépzsír, amint a szervize felé ballag – Green Creek egyetlen szervize felé. Elgondolkodtam azon, milyen érzés lehet, ha az ember kezét olyan jegyek borítják, amiket nem tud lemosni.

– Ez az egész – felelte anyám, és ismét rám nézve, lágy hangon folytatta: – Ez a minden.

Körülnéztem, hogy meggyőződjek róla, senki sem hall minket, mert apám azt mondta, hogy a mi világunk titok. Gyanítottam, hogy anyám nem érti ezt, mert csak akkor szerzett tudomást ezeknek a dolgoknak a létezéséről, amikor megismerkedett apámmal.

– A boszorkány-dolog? – kérdeztem halkan.

– A boszorkány-dolog – erősítette meg, és nem tűnt boldognak.

– De hát nekem annak kell lennem – magyaráztam értetlenül. – Erre születtem. Egy napon nagyon fontos leszek, és nagy dolgokat viszek véghez. Apa mondta...

– Tudom, mit mondott – vágott közbe anyám, meglepően éles hangon. Ő maga is összerezzent, aztán lesütötte a szemét, és a kezét nézve folytatta: – Gordo, most... nagyon figyelj rám, rendben? Az élet... azokról a döntésekről szól, amiket mi magunk hozunk. Nem azokról, amiket mások hoznak meg helyettünk. Jogod van a saját utadat járni. Jogod van ahhoz, hogy az legyél, aki lenni akarsz. Senki sem döntheti el helyetted, hogy mi legyél.

Nem értettem, miről beszél, és így feleltem:

– De hát nekem az alfa boszorkányának kell lennem.

– Nem kell lenned semminek – állította anyám. – Még gyerek vagy. Ezt nem rakhatják a válladra. Most nem. Addig nem, amíg nem tudsz önállóan dönteni. Nem kellene...

– Bátor vagyok – mondtam neki, és hirtelen nagyobb szükségem volt arra, hogy higgyen nekem, mint bármi másra a világon. Ez fontosnak érződött. Anyám érződött fontosnak. – És jó dolgokat fogok csinálni. Segíteni fogok egy csomó embernek. Apa mondta.

A szeme nedvesen csillogott, amikor azt felelte:

– Tudom, kicsim. Tudom, hogy bátor vagy. És nagyon büszke vagyok rád. De semmit sem kötelező megtenned. Hallgass rám, rendben? Most hallgatnod kell rám. Ez nem... én nem ezt akarom neked. Nem gondolom, hogy valaha is olyan lesz.

– Milyen?

Anyám megrázta a fejét, és azt felelte:

– El... elmehetünk, ahová csak akarod. Te és én. Elhagyhatjuk Green Creeket, rendben? Bárhová mehetünk, a világ bármelyik részébe. Ahol távol leszünk ettől. Távol a mágiától, a farkasoktól és a falkáktól. Távol ettől az egésztől. Nem muszáj így történnie. Lehetünk másmilyenek is. Akármilyenek. Rendben?

Elhűlve kezdtem bele a kérdésbe:

– Miért mondod...

Anyám hirtelen felém kapott, és megmarkolta a kezemet. De vigyázott, mint mindig, hogy ne nyomja fel az ingemet az alkaromon. Nyilvános helyen voltunk. Apám azt mondta, az emberek nem értenék, hogy egy ilyen fiatal valakinek, mint én, miért vannak tetoválások a karján. És akkor kérdéseket tennének fel, de a válaszokra nem lennének méltók. Mert ők emberek, és az emberek gyengék. Anyám is ember volt, de nem tartottam gyengének. Ezt meg is mondtam apámnak, de nem felelt rá semmit.

– Nem akarok mást, csak azt, hogy biztonságban legyél – suttogta anyám.

– De hát most is vigyázol rám – feleltem, és nehezen álltam meg, hogy ne húzzam el a kezemet. Akkora erővel szorította, hogy már-már fájt. –Te, apa és a falka.

– A falka... – ismételte anyám, és felnevetett, de nem azért, mert valami vicces dolgot hallott. – Te még gyerek vagy. Nem szabadna ezt kérniük tőled. Nem kellene azokat a dolgokat tenniük...

Ebben a pillanatban megszólalt egy hang.

– Catherine!

Anyám lehunyta a szemét.

Apám állt az asztal mellett. És anyám vállára tette a kezét.

Ezt követően többé nem beszéltünk a dologról.

* * *

Sokszor hallottam őket veszekedni, éjnek évadján.

A fejemre húztam a takarót, és igyekeztem kirekeszteni őket a tudatomból.

– Ő maga érdekel egyáltalán? – kérdezte anyám. – Vagy csak a hagyatékod? Csak az az átkozott falkád?

– Tudtad, hogy egyszer eljön ez az idő – válaszolta apám. – Kezdettől fogva tudtad. Tisztában voltál azzal, hogy mivé kell válnia.

– Ő a fiad! – vágott vissza anyám. – Hogy merészeled így kihasználni? Hogy mered megpróbálni...

– A fiam igenis fontos – szólt közbe apám. – Fontos nekem. És a falkának. Olyan dolgokat fog csinálni, amiket te még elképzelni sem tudsz. Te ember vagy, Catherine. Sosem leszel képes úgy gondolkodni, mint mi. Ez nem a te hibád. Egyszerűen csak ilyen vagy. Senki sem hibáztathat olyan dolgokért, amik meghaladják a felfogásodat.

– Láttalak titeket – felelte anyám. – Láttalak azzal a nővel. Azt, ahogyan mosolyogtál. Azt, ahogyan nevettél. Ahogy megérintetted a kezét, amikor azt hitted, senki sem lát. De én láttalak, Robert. Én láttalak. Ő is ember. Mitől olyan rohadtul más?

Az apám erre nem adott választ.

* * *

Bent laktunk a városban, egy kisebbfajta házban, amit az otthonunknak éreztünk. Az előtte húzódó utcát duglászfenyők szegélyezték. Annak idején nem értettem, hogy a farkasok miért tartják mágikus helynek az erdőt, de néha, amikor nyáron nyitva volt az ablak, és nem bírtam elaludni, hangok érkeztek hozzám a fák felől, suttogások, amelyek mintha nem szavakból álltak volna össze.

A ház téglából épült. Anyám egyszer nevetett, és azt mondta, mi lesz, ha jön egy farkas, és elfújja. Nevetett, de aztán abbahagyta, és onnantól szomorúnak tűnt. Megkérdeztem tőle, miért könnyes a szeme. Azt felelte, mennie kell vacsorát csinálni, és ott hagyott az elülső udvarban, én pedig azon töprengtem, hogy mi rosszat mondtam.

* * *

Sok mindent tartottam a szobámban. Egy polcon könyvek sorakoztak. Volt egy sárkány formájú, száraz falevelem, aminek a szélei felpöndörödtek. Egy rajz magamról és Thomasról – ő farkas képében szerepelt –, amit a falka egyik gyermek tagja készített. Megkérdeztem tőle, miért rajzolta meg, és miért adja nekem. Azt mondta azért, mert fontos vagyok. Aztán rám mosolygott, a két elülső foga hiányzott.

Amikor az ember vadászok lecsaptak a falkára, ő halt meg elsőként.

* * *

Én is láttam azt a nőt.

De jobb lett volna, ha sosem látom. Rico kiabált velem, hogy „siess már, öreg, úgy vánszorogsz, mint a csiga”. Tanner és Chris visszanéztek rám, lelassítva köröztek körülöttem a biciklijükkel, és rám vártak.

De én mozdulni sem tudtam.

Mert az apám ott ült egy számomra ismeretlen autóban, ami az út szélén parkolt egy olyan környéken, ami viszonylag messze esett az utcánktól. A kormánynál egy sötét hajú nő ült, és úgy mosolygott apámra, mintha ő lett volna az egyetlen dolog a világon.

Még sosem láttam a nőt.

Aztán apám előredőlt, és...

– Haver! – förmedt rám Tanner, amivel alaposan megijesztett. – Mit nézel ennyire?

– Semmit – feleltem. – Semmit. Menjünk!

Elindultunk, és a villákhoz csíptetett kártyalapok hangos, szapora csattogásától kísérve azt játszottuk, hogy motorozunk.

* * *

Szerettem őket azért, amik nem voltak.

Nem tartoztak semmiféle falkához. Nem voltak farkasok. Sem boszorkányok.

Normálisak voltak, egyszerűek, unalmasak, és csodálatosak.

Sokat ugrattak, amiért állandóan hosszú ujjú inget hordtam, még a nyár közepén is. Nem bántam, mert tudtam, hogy nem akarnak bántani, csak ők egész egyszerűen ilyenek.

– Megvertek, vagy mi van? – kérdezte Rico.

– Ha igen, odaköltözhetsz hozzám – ajánlotta Tanner. – Alhatsz a szobámban, csak be kell bújnod az ágy alá, hogy anyám ne lásson meg.

– Majd mi megvédünk! – tette hozzá Chris. – Vagy együtt lelépünk, és majd az erdőben élünk.

– Aha, a fákon, meg a többi szarság – mondta Rico.

Mindannyian nevettünk, mert gyerekek voltunk, és a káromkodás a legviccesebb dolgot jelentette számunkra.

Nem mondhattam meg nekik, hogy az erdő nem lenne biztonságos a számukra. Hogy világító szemű, hegyes fogú teremtmények élnek ott. Így aztán az igazság egyik változatát mondtam nekik:

– Nem vertek meg. Nem erről van szó.

– Neked olyan fura fehérfiú-karod van? – kérdezte Rico. – Apám szerint neked fura fehérfiú-karod van. Azért viselsz állandóan hosszú ujjú inget.

– Mi az a fura fehérfiú-kar? – kérdezte Tanner meglepetten.

– Mit tudom én? – morogta Rico. – De apám mondta, és ő mindent tud.

– Nekem fura fehérfiú-karom van? – kérdezte Chris, és maga elé nyújtotta mindkét karját. Lesandított rájuk, és végignézett rajtuk. Vékonyak és fehérek voltak, és én egyáltalán nem láttam őket furának. Viszont irigyeltem Christ azokért a finom pihékért, a szeplőkért, és mert nem csúfította el tinta a bőrét.

– Valószínűleg – felelte Rico. – De ez az én hibám, amiért egy rakás gringóval barátkozom.

A következő pillanatban eszelősként röhögve eltekert, míg Tanner és Chris utána kiabáltak.

Jobban szerettem őket, semmint ki tudtam volna mondani. Többet segítettek, hogy normális maradjak, mint a farkasok.

* * *

– A varázserő a földből jön – mondta apám. – A talajból. A fákból. A virágokból és a növényekből. Ez a hely... régi. Sokkal régebbi, mint el tudnád képzelni. Olyan, mint egy... jelzőfény. Hív minket. A hangja a bensőnkben zeng. A farkasok is hallják, de nem úgy, mint mi. Nekik énekel. Ők... vadállatok. Mi nem vagyunk olyanok, mint ők. Többek vagyunk. Ők a földhöz kötődnek. Az alfa mindenki másnál jobban. De mi használjuk a varázserőt. Rákényszerítjük az akaratunkat. Ők a rabszolgái, ahogyan a Holdnak is, amikor telihold idején fehér fénnyel ragyog az égen. Mi uraljuk és irányítjuk. Ezt sose felejtsd el!

* * *

Thomasnak volt egy öccse.

A neve Mark.

Három évvel idősebb volt nálam.

Ő kilencéves volt, én hat, amikor először beszéltünk.

Azt mondta:

– Furcsa a szagod.

– Nem vagyok büdös! – tiltakoztam, és mérgesen néztem rá.

Fintorgott, majd a szemét lesütve válaszolt:

– De van egy kis szagod. Olyan, mint a... földé. Mint a föld, a falevelek és az eső szaga...

Jobban gyűlöltem őt, mint bárki vagy bármi mást az egész világon.

* * *

– Megint követ minket – közölte Rico derűsen. A videotéka felé gyalogoltunk. Rico azt mondta, ismeri a pultos fickót, és ki fog adni nekünk korhatáros filmeket, és nem mondja el senkinek. Rico azt mondta, ha megtaláljuk a megfelelő filmet, láthatunk didkókat. Nem tudtam eldönteni, hogy mit érzek ezzel kapcsolatban.

Sóhajtottam, és visszanéztem. Tizenegy éves voltam, és minden jel arra vallott, hogy boszorkány leszek, de akkor még nem kellett időt szakítanom a farkasokra. Ugyanakkor ki kellett derítenem, hogy szeretek-e didkókat nézegetni.

Mark az utca másik oldalán, Marty szervizének közelében ácsorgott. Próbált úgy tenni, mintha nem minket figyelne, de pocsékul csinálta.

– Miért műveli ezt? – vetette fel Chris. – Nem tudja, hogy fura?

– Gordo is fura – emlékeztette őt Tanner. – Az egész családja fura.

– Baszódjatok meg! – dörmögtem. – Csak... csak várjatok itt. Majd én elintézem ezt a dolgot.

Elindultam, és hallottam, hogy röhögnek rajtam a hátam mögött, és Rico hangosan cuppogva csókolózást imitált. Utáltam őket, de volt némi igazuk. A családomat mindenki furának látta, aki nem ismert minket. Nem voltunk ugyanolyanok, mint Bennették, de akár olyanok is lehettünk volna. Amikor az emberek rólunk suttogtak, összehoztak minket velük. Bennették gazdagok voltak, de hogy miből éltek, azt senki sem tudta. Egy nagy házban laktak az erdő közepén, és sok idegen érkezett hozzájuk látogatóba. Egyesek azt mondták, hogy egy szekta működik ott. Mások azt mondták rájuk, hogy maffiózók. A bennük rejtőző farkasokról senki sem tudott.

Mark meglátta, hogy közeledem felé, és tágra nyitotta a szemét ijedtében. Körülnézett, mintha menekülni akart volna.

– Ott maradsz! – mordultam rá.

És ott maradt. Nagyobb volt nálam, ráadásul már a tizennegyedik életévében járt. Nem hasonlított sem a bátyjához, sem az apjához. Ők ketten hatalmas termetű, sötét szemű, izmos férfiak voltak, és mindketten rövidre nyírva hordták fekete hajukat. Mark haja világosbarna volt, és a szeme felett vastag, hosszú szemöldök ívelt. Magasra nőtt, de vékony maradt, és idegesnek tűnt, valahányszor csak a közelembe került. A szeme jégkékben játszott, és néha eszembe jutott, amikor nem tudtam elaludni. Hogy miért, azt nem tudtam.

– Ott állok, ahol akarok – mondta, és ingerülten meredt rám. Elnézett balra, aztán a hátam mögé, majd ismét rám szegezte a tekintetét. A szája lefelé görbült, amikor hozzátette: – Nem csináltam semmi rosszat.

– Követsz engem – válaszoltam. – Már megint. A barátaim furának és ijesztőnek tartanak.

– Mert fura vagyok. Farkasember vagyok.

– Aha... értem... – dadogtam meglepetten. – De... az nem... huh... Figyelj ide, mit akarsz tőlem?

– Hová mentek?

– Miért?

– Mert csak.

– A videotékába. Hogy lássunk didkókat.

Mark erre elvörösödött, és ennek láttán különös elégedettséget éreztem.

– Nem mondhatod el senkinek! – figyelmeztettem sietve.

– Nem mondom el – ígérte. – De miért akarsz... mindegy. Nem téged követlek.

Vártam, mert apám azt mondta, hogy a farkasok nem olyan okosak, mint mi, és néha kell nekik egy kis idő, hogy összerakják magukban a dolgokat.

Mark végül sóhajtott egyet, és azt mondta:

– Jól van, talán követtelek, de csak egy kicsit.

– Hogy lehet csak egy kicsit követni valakit?

– Gondoskodom arról, hogy biztonságban legyél.

– Arra meg mi szükség van? – kérdeztem megrökönyödve.

Megvonta a vállát, és lerítt róla, hogy kínosan érzi magát.

– Tudod... hogy megvédjelek. A rosszfiúktól. Meg mindentől.

– A rosszfiúktól – ismételtem.

– Meg mindentől.

– Te jó ég, te tényleg nagyon fura vagy.

– Aha, tudom. Épp most mondtad.

– Itt nincsenek rosszfiúk – jelentettem ki.

– Azt te nem tudhatod – válaszolta. – Lehetnek errefelé gyilkosok. Vagy tudom is én, betörők.

Úgy éreztem, sosem fogom megérteni a farkasembereket.

– Nem kell vigyáznod rám! – mondtam határozottan.

– De igen, kell – felelte halkan, és a lábát nézve, a betonhoz dörzsölgette a sportcipője talpát.

Mielőtt megkérdezhettem volna, hogy ez meg mit akar jelenteni, olyan cifra káromkodás szállt ki a műhely nyitott ajtaján, amihez foghatót még sosem hallottam.

– Hogy a jóisten szakítaná rád azt a telibekúrt eget, te utolsó riherongy! Kibebaszott egy ribanc vagy, mi? Az vagy, édesem, egy kibebaszott ribanc!

* * *

Nagyapám az 1942-es Pontiac Streamlinerén dolgozott, és megengedte, hogy adogassam a szerszámokat. A körmei alatt gépzsír sötétlett, és a kezeslábasa hátsó zsebéből kéztörlő rongy lógott. Sokat morgolódott munka közben, és olyan dolgokat mondott, amiket aligha lett volna szabad hallanom. A Pontiac egy ócska cafka volt, aki néha nem indult be, akárhogy simogatta-nedvesítette a nagyapám. Legalábbis ő ezt állította.

Nem tudtam, hogy mit jelent mindez.

Csodálatos embernek tartottam a nagyapámat.

– Nyomatékkulcs! – mondta ő.

– Nyomatékkulcs! – feleltem, és odaadtam a szerszámot. Mereven, lassan mozogtam, mert alig néhány nap telt el azóta, hogy apám megint ábrákat vésett a bőrömbe a tűvel.

Nagyapa tudott róla. Ő nem rendelkezett varázserővel, de tudott az ügyről. Apa az anyjától örökölte, akit én nem ismertem. Meghalt, mielőtt megszülettem.

Újabb káromkodások következtek, majd nagyapám odaszólt nekem:

– Gumikalapács!

Én pedig a markába csaptam a kalapács nyelét.

A Pontiac az esetek többségében ismét dorombolt, még mielőtt leszállt a nap. Nagyapa pedig mellettem állt, gépzsírtól sötét kezét a vállamon nyugtatva.

– Hallgasd ezt a szépséget! – mondta elégedetten. – Hallod ezt? Ez, édes fiam, egy boldog nő hangja. Meg kell hallgatnod őket, rendben? Így tudod meg, hogy mi a baj. Csak hallgasd őket, és elmondják neked! – Horkantott egyet, megrázta a fejét, és hozzátette: – Ez alighanem a szebbik nemről is elmondható. Nem árt, ha megtanulod. Hallgasd meg a nőket, és ők elmondják, mi a baj!

Imádtam őt.

Meghalt, mielőtt láthatott volna akkor, amikor a Bennett-falka maradékának boszorkánya lettem.

Az a szépség ölte meg. A szíve hölgye.

Nagyapa egy sötét útszakaszon elrántotta a kormányt, hogy kikerüljön valamit. Nekiment egy fának. Apám azt mondta, baleset történt. Valószínűleg egy szarvas ugrott elé.

Nem tudta, hogy pár nappal korábban hallottam nagyapámat és anyámat arról beszélni, hogy el kéne vinni engem valahová.

* * *

– A farkasoknak a Hold adott életet – mondta Abel Bennett. – Ezt tudtad?

Az erdőben sétáltunk. Thomas mellettem volt, apám pedig Abel mellett.

– Nem – feleltem. Az emberek féltek Abeltől. Amikor ott álltak előtte, idegesen dadogtak. Aztán megvillantotta nekik a szemét, és szinte azonnal lehiggadtak, mintha a vörös fény megnyugtatta volna őket.

Én sosem féltem tőle. Még akkor sem, amikor lefogott, hogy apám dolgozhasson.

Thomas keze súrolta a vállamat. Apám azt mondta, a farkasok ragaszkodnak a felségterületükhöz, és érezniük kell a falkájuk szagát, ezért érintenek meg minket állandóan. Nem tűnt boldognak, mialatt erről magyarázott. Hogy miért, azt nem tudtam.

– Ez egy régi történet – folytatta Abel. – A Hold magányos volt. Szerelmes volt a Napba, de az mindig az ég másik végében járt, és sosem találkoztak, akármivel próbálkozott is a Hold. Amikor leszállt, a Nap felkelt. Ő sötét volt, a Nap világos. Amíg ő sütött, a világ aludt. Fogyott és elhalványult, és néha teljesen eltűnt.

– A holdciklus – suttogta Thomas a fülembe. – Szóval, ez hülyeség, ha jobban belegondolsz.

Nevettem, mire Abel jelentőségteljesen köhécselt egyet.

Jó, talán egy kicsit féltem tőle.

– A Hold magányos volt – mondta ismét az alfa. – És emiatt megteremtette a farkasokat, élőlényeket, hogy énekeljenek neki, valahányszor megjelenik. És hogy amikor teliholdként ragyog odafent, ők a földön hasalva, a fejüket hátrahajtva hódoljanak neki. A farkasok egyenlők voltak, nem létezett köztük semmiféle hierarchia.

Thomas rám kacsintott, és a szemét forgatta.

Nagyon szerettem őt.

– A Hold ugyan nem kapta meg a Napot – folytatta Abel –, de ennyi is elég volt neki. A farkasokra sugározta a fényét, és azok énekeltek neki. Ám a Nap meghallotta a dalukat, mialatt aludni próbált, és elfogta az irigység. Megpróbálta elégetni a farkasokat, hogy eltüntesse őket a világból. De mielőtt megtehette volna, a Hold elé siklott, teljes egészében eltakarta, míg csak egy vörös tűzgyűrű látszott belőle. És emiatt a farkasok megváltoztak. Alfák, béták és ómegák lettek. És ezzel a változással mágia is jött, beleégett a földbe. A farkasok emberek lettek, akiknek a szeme vörös, narancssárga és lila. Aztán a Hold ismét fogyott, és meglátta, hogy miféle borzalmak lettek, kielégíthetetlen vérszomjtól hajtott fenevadak. Az utolsó erejével megformázta a varázserőt, és beleágyazta egy emberbe. Ez az ember boszorkány lett, és a farkasok megnyugodtak.

Megigézett a mese, és azt kérdeztem:

– A boszorkányok mindig a farkasok mellett voltak?

– Mindig – felelte Abel, és végighúzta az ujjait egy öreg fa kérgén. – Fontosak a falka számára. A boszorkány olyan, mint egy horgony. Ő tartja féken a fenevadakat.

Apám egy szót sem szólt azóta, hogy elhagytuk a Bennett-házat. Szemlátomást máshol járt gondolatban. Talán nem is hallotta mindazt, amit Abel elmondott. Vagy már számtalanszor hallotta.

– Figyeltél, kölyök? – kérdezte Thomas, és megsimogatta a fejemet. – Te akadályozol meg abban, hogy felfaljam a város összes lakóját. De ne idegeskedj!

És ekkor a szemében narancssárga fény lobbant, majd felém kapott a fogaival. Felnevettem, futásnak eredtem, és hallottam, hogy Thomas üldözőbe vesz. Olyan voltam, mint a Nap, ő pedig a Hold, ami állandóan kergeti.

* * *

Később apám azt mondta:

– Nincs szükségünk a farkasokra. Nekik szükségük van ránk, igen, de nekünk nincs szükségünk rájuk. Használják a varázserőnket. Kötelékként, ami összetartja a falkát. Igen, léteznek olyan falkák, amiknek nincs boszorkánya. Nem is egy ilyen akad. De azok, amelyeknek van boszorkánya, azok birtokolják a hatalmat. Ennek oka van. Erre emlékezned kell, Gordo! Nekik mindig nagyobb szükségük lesz rád, mint neked rájuk.

Nem kételkedtem a szavaiban.

Hogy is tehettem volna?

Az apám volt.

* * *

– Ígérem, megteszek mindent, amit tudok – mondtam. – Megtanulom mindazt, amit lehet, és jól fogok dolgozni neked. Majd meglátod! Én leszek minden idők legjobb boszorkánya. – Hirtelen észbe kaptam, és gyorsan hozzátettem: – De ne áruld el apámnak, hogy ezt mondtam!

A fehér farkas tüsszentett.

Én pedig felnevettem.

Végül előrenyújtottam a kezemet, és nekinyomtam a tenyeremet Thomas orrának, és ekkor valaki mintha suttogni kezdett volna a fejemben,

falkafalkafalka

Aztán a farkas futott a Holddal.

Később az apám odajött hozzám. Nem kérdeztem meg, hogy anyám hol van. Nem tűnt fontosnak. Akkor nem.

– Ki az ott? – kérdeztem tőle, és rámutattam egy barna farkasra, aki Thomas közelében ólálkodott. A mancsai nagyok voltak, a szemét szűkre vonta. Thomas azonban nem figyelt rá, csakis a párjára összpontosított, a fülét bökdöste-szaglászta. A barna farkas vicsorogni kezdett, és hirtelen Thomas felé szökkent. Csakhogy ő a leendő alfa volt, és torkon kapta a támadóját, még mielőtt annak lába leért volna a földre. Jobbra rántotta a fejét, a barna farkas oldalra repült, és hangos puffanással érkezett a talajra.

Arra számítottam, hogy Thomas nekiesik az illetőnek.

De nem ezt tette. Odament a barna farkashoz, és nekinyomta az orrát a fejének. Csaholt egyet, és a barna farkas felállt. És ekkor elkezdtek kergetőzni, míg Thomas párja leült, és kettejüket figyelte.

– Á, igen – mondta apám. – Ő lesz a helyettes, amikor Thomas alfa lesz. Nem vér szerinti testvérek, de minden más tekintetben Thomas bátyja. A neve Richard Collins, és nagy dolgokat várok tőle.

az első év / tudd, mit jelentenek a szavak

AZ ELSŐ évben észak felé tartottunk. A nyom kihűlt, de találtunk egy-egy jelet.

Egyes napokon meg akartam fojtani a három Bennett-farkast, mialatt Cartert és Kellyt hallgattam, amint bánatukban egymással veszekednek. Komorak és letörtek voltak, és többször is megesett, hogy kiugrasztották a karmaikat, és véres sebeket szántottak egymásra.

Néha a terepjáróban aludtunk, és egy-egy mezőn parkoltunk. A távolban mezőgazdasági gépek növényekkel benőtt, rozsdás roncsai látszottak.

Ezeken az éjszakákon a farkasok átváltoztak, és futottak, hogy kiégessék magukból az energiát, ami a kocsiban töltött nap alatt gyülemlett fel bennük.

Én a mezőn üldögéltem, a lábamat magam alá húzva. Lehunytam a szememet, és egyenletes, lassú ritmusban lélegeztem.

Ha elég messze voltunk a legközelebbi lakott településtől, üvöltöttek. De nem olyan volt, mint Green Creekben. A bánat, a szívfájdalom és a harag dalait énekelték.

Néha szomorúak voltak.

De a legtöbbször éktelen düh izzott bennük.

* * *

Máskor kopott utak mellett álló, ócska hotelekben szálltunk meg, és megosztoztunk a kelleténél jóval kisebb ágyakon. Carter horkolt, Kelly rúgkapált álmában.

Gyakran megesett, hogy Joe a hátával a fejvégnek támaszkodva ült, és a telefonját bámulta.

Pár héttel azután, hogy eljöttünk otthonról, egy éjszakán nem tudtam elaludni. Éjfélre járt az idő, és kimerült voltam, de zúgott a fejem, és kalapált a szívem. Sóhajtottam egyet, és a hátamra fordultam. Kelly feküdt mellettem, nekem háttal, és összegömbölyödve ölelt egy párnát.

– Nem hittem, hogy ilyen lesz.

Elfordítottam a fejemet. A másik ágyon Carter már békésen szuszogott, de Joe szeme megvillant a sötétben, amikor rám nézett.

Sóhajtottam, és megint a mennyezetre szegeztem a tekintetemet.

– Micsoda? – kérdeztem halk hangon.

– Ez – felelte Joe. – Az, ahogyan most vagyunk. Nem gondoltam, hogy ilyen lesz.

– Nem tudom, miről beszélsz.

– Gondolod, hogy...

– Köpd már ki, Joe!

Te jó ég, olyan kibaszottul fiatal volt.

– Azért csináltam, mert ez a helyes – mondta fojtott hangon.

– Persze, kölyök.

– Én vagyok az alfa.

– Aha.

– És neki meg kell fizetnie.

– Kit próbálsz meggyőzni? – kérdeztem. – Magadat vagy engem?

– Azt tettem, amit tennem kellett. De ők... nem értik.

– Te igen?

Ez nem nagyon tetszett neki. Amikor válaszolt, fojtott morgás kísérte a szavait:

– Megölte az apámat.

Sajnáltam őt. Ennek nem lett volna szabad megtörténnie. Thomas és én nem voltunk a legjobb barátok – a történtek után nem lehettünk azok –, de ez nem jelentette azt, hogy a halálát kívántam. Ezeknek a fiúknak nem lett volna szabad végignézniük, ahogy az alfájuk összeroskad a vérszomjas ómegák súlya alatt. Ami történt, nem volt tisztességes.

– Tudom – feleltem végül.

– Ox... Ox nem érti – folytatta Joe.

– Ezt nem tudhatod.

– Haragszik rám.

Te jó ég...

– Joe, meghalt az anyja – válaszoltam. – Az alfája is halott. Az... te voltál az, aki bombát dobtál rá, és leléptél. Minden kurva joga megvan ahhoz, hogy haragudjon. És ha rád haragszik, az azért van, mert nem tudja, ki másra irányulhatna a dühe.

Joe erre nem mondott semmit.

– Visszaírt? – kérdeztem ekkor.

– Honnan tudod, hogy...

– Eleget bámulod a telefonodat.

– Ó... Ööö... igen. Írt.

– És, minden rendben?

Joe felnevetett, de üresen kongó hangon.

– Nem, Gordo – felelte aztán. – Semmi sincs rendben. De Green Creekbe nem tért vissza senki és semmi.

Ha jobb ember lettem volna, mondtam volna valami vigasztalót. De csak annyit válaszoltam:

– Erre valók az őrzők.

– Gordo?

– Mi van?

– Miért... miért vagy itt? – kérdezte Joe.

– Mert te ezt mondtad.

– Megkértelek, hogy gyere velem.

Ó, a rohadt életbe már...

– Most már aludj, Joe! – válaszoltam mogorván. – Reggel korán indulunk.

Csendesen szipogott egyet, én pedig lehunytam a szememet.

* * *

Nem ismertem őket. Nem olyan jól, mint kellett volna. Sokáig nem érdekeltek. Nem akartam, hogy bármi közöm legyen falkákhoz és farkasokhoz, és alfákhoz, és varázslatokhoz. Amikor Ox jóvoltából megtudtam, hogy Bennették visszatértek Green Creekbe, az első gondolatom az volt, hogy Mark, Mark, Mark, de kisöpörtem a tudatomból, mert az az ügy a múlthoz tartozott, és semmit sem akartam kezdeni vele.

A második gondolatom az volt, hogy távol kell tartanom Oxnard Mathesont a farkasoktól.

Nem jött össze.

Ox túl messzire jutott, mire leállíthattam volna.

Igyekeztem kartávolságra tartani őket. Még akkor is, amikor Thomas eljött hozzám Joe miatt. Még akkor is, amikor előttem állt, és könyörgött, még akkor is, amikor fenyegetőzött, és a szeme vörösbe borult, még akkor sem akartam alaposan megismerni őket. Thomast ugyanúgy körüllengte a hatalom érzete, mint régebben, de most sokkal intenzívebb volt. Fókuszáltabb. Nem volt ennyire erős, amikor ő lett az alfa. Felmerült bennem, hogy valamikor talán volt egy másik boszorkánya. És megdöbbentem, mert a gondolat hatására elfogott a féltékenység, és gyűlöltem magam emiatt az érzés miatt.

Végül beleegyeztem, hogy segítek neki, hogy segítek Joe-nak, de csak azért, mert nem akartam, hogy Oxnak baja essen. Ha Joe nem tudta uralni az átváltozását azok után, amiket átélt, ha lassan átment vadállatba, az azt jelentette, hogy Ox veszélyben van.

Ez volt az egyetlen ok.

Nem volt semmi köze a felelősségérzethez. Nem tartoztam nekik semmivel.

Nem volt semmi köze Markhoz. Ő akkor meghozott egy döntést. És én is.

A falkát választotta helyettem. Én pedig úgy döntöttem, hogy ami őket illeti, mosom kezeimet.

De mindez nem számított. Már nem.

Kénytelen voltam megismerni őket, akár tetszett, akár nem. Alighanem meghülyültem, amikor beleegyeztem abba, hogy Joe-val és a fivéreivel tartok.

Kelly volt a csendes fajta, örökösen figyelt. Nem nőtt akkorára, mint Carter, és gyanítani lehetett, hogy soha nem is fog. Nem úgy, mint Joe, akiről azt gondoltam, hogy egyre csak nő, nő, és nő. Kelly ritkán mosolygott, de amikor megtette, szerény, szűkös mosolyra húzta a száját, éppen csak megmutatva a fogait. Azt gondoltam róla, hogy okosabb, mint mi, a többiek együttvéve. Farkas képében szürke volt, az arcát és a vállát fekete, illetve fehér foltok borították.

Carter maga volt a nyers erő – kevés beszéd, annál több cselekvés. Felcsattant, és acsargott, és állandóan morgott valami miatt. Amikor nem vezetett, felcsapta a lábát a műszerfalra, mélyen lecsúszott az ülésen, míg a dzsekije gallérja felhajlott, és a fülét súrolta. Sok esetben fegyverként forgatta a szavakat, úgy használta őket, hogy a lehető legnagyobb fájdalmat okozzák. De arra is használta őket, hogy elterelje a figyelmet valamiről. Hűvösnek és tartózkodónak akarta mutatni magát, de túl fiatal és tapasztalatlan volt ahhoz, hogy működjön a dolog. Farkas képében hasonlított a testvérére: a bundája sötétszürkében játszott, de neki a hátsó lábát tarkították fekete és fehér foltok.

És Joe... a tizenhét éves alfa. Nem a legjobb kombináció. Hogy ekkora hatalmat kapott ennyi megrázkódtatás után, ilyen fiatalon, hát, ezt nem kívántam volna senkinek. Jobban megértettem őt, mint a többieket, de csak azért, mert tudtam, hogy mit élt át. A két dolog ugyan nem egyezett – a boszorkány és a vérfarkas nem ugyanabban a ligában játszanak –, de létezett közöttünk valamiféle rokonság, amivel kétségbeesetten próbáltam nem törődni. Joe farkas képében fehér volt, mint a hó.

Carter és Kelly együtt mozogva, folyamatosan Joe körül keringtek, akár tudatában voltak ennek, akár nem. Behódoltak neki a legtöbb esetben, még akkor is, amikor basztatták. Ő volt az alfájuk, és szükségük volt rá.

Annyira különböztek, ezek az elveszett fiúk.

De akadt egy közös vonásuk.

Mind a hárman seggfejek voltak, akik nem tudták, mikor kell befogni a pofájukat. És én úgy összeragadtam velük, hogy nem szabadulhattam.

– ...és nem tudom, miért gondolod, hogy tovább csinálhatjuk így – jelentette ki Carter egy éjszakán, pár héttel az indulás után. A montanai Cut Bankben voltunk, egy, a semmi közepén lévő kisvárosban, nem messze a kanadai határtól. Élt egy kisebb falka a Glacier Nemzeti Park közelében, és mi arrafelé tartottunk. Egy farkas, akibe Lewistonban botlottunk, elmondta nekünk, hogy nemrégiben összecsaptak pár ómegával. A farkas megremegett Joe vörös szeme láttán, az arca félelmet és tiszteletet tükrözött. Aztán megálltunk éjszakára, és Carter egyből rázendített.

– Ezt most hagyd! – szólt oda neki Kelly fáradtan, és megpróbált találni egy tévécsatornát, amin nem a nyolcvanas évek egyik pornófilmje ment.

Carter csak rámordult a testvérére, de nem mondott neki semmit.

Joe a falat bámulta.

Én megmozgattam a karomat, és vártam.

– Mi fog történni, amikor eljutunk ahhoz a falkához? – vetette fel Carter. – Végiggondoltad már? Azt fogják mondani, hogy voltak ott ómegák, de ezen felül még mi a lófaszt? – Haragosan nézett Joe-ra, és folytatta: – Azt hiszed, tudják, hogy hol van az a rohadék Richard? Nem tudják! Senki sem tudja. Szellemmé vált, és kísért minket. Csak...

– Ő az alfa – szólt közbe Kelly, és megvillant a szeme. – Ha azt gondolja, hogy ezt kell tennünk, akkor ezt tesszük.

Carter keserűen nevetett, és járkálni kezdett a lepukkant szállodai szobában.

– A derék, kis katona – mondta aztán. – Mindig beáll a sorba. Ezt csináltad apával, és most ezt csinálod Joe-val. Mi a lófaszt tudtok ti? Apa halott, és Joe még gyerek. Csak azért, mert ő volt az átkozott kis herceg, nincs joga elszakítani minket a...

– Ez nem tisztességes! – vágott közbe Kelly. – Csak azért, mert irigy vagy, mert nem te lettél az alfa, nem vezetheted le rajtunk a dühödet.

– Irigy? Azt hiszed, irigy vagyok? – felelte Carter. – Baszódj meg, Kelly! Mi a fenét tudsz te? Én vagyok az elsőszülött. Joe pedig apa kicsi fiacskája volt. És ki a fasz voltál te? Te mit tudsz felajánlani?

Carter tudta, hová kell döfnie. Tudta, hogyan tudja megsebezni Kellyt. Mivel tudja reagálásra késztetni. Mielőtt mozdulhattam volna, Kelly már a karmait kimeresztve repült a bátyja felé.

Carter szempillantás alatt félig farkassá alakult, és vadul vicsorogva fogadta a fivérét. Kelly gyors és elszánt volt; guggolásban landolt, miután a testvére visszakézből képen vágta. Ami engem illetett, ott álltam, egy holló szárnyainak verdesését érzékeltem, és tudtam, hogy tenni kell valamit, mielőtt valaki kihívja az átkozott zsarukat, és...

– Elég!

Vörös fény villant, és valósággal mellbe vágott. Azt mondta: állj le, és most, és alfa, én vagyok az alfa, és megtántorodtam a puszta erejétől. Carter és Kelly mozdulatlanná dermedtek, a szemüket tágra nyitva bámultak, és halk nyüszítés tört elő belőlük.

Joe az ágy mellett állt. A szeme ugyanolyan haragos vörösben úszott, mint Thomasé szokott. Nem alakult át, de úgy tűnt, nem sok kell hozzá, hogy megtegye. A szája eltorzult, ökölbe szorított kezét a derekán tartotta. Láttam, hogy a kezéről vér csöpög a koszos szőnyegre. Alighanem kipattintotta a karmait, és belevájta őket a saját tenyerébe.

És valami megsemmisítő erő sugárzott belőle. Vad volt, mindent elnyelt, és azzal fenyegetett, hogy valamennyiünket elsöpör. Carter és Kelly reszketni kezdtek, és rémülten, könnyes szemmel meredtek az öccsükre.

– Joe – mondtam csendesen.

Nem törődött velem, csak állt, és hevesen zihált.

– Joe.

Ekkor felém nézett, és kivillantotta a fogait.

– Állj le! – szóltam rá határozottan. – Vissza kell fognod magad!

Egy pillanatig azt hittem, elengedi a füle mellett a figyelmeztetést. Hogy ismét a fivérei felé fordul, és mindent leszaggat róluk, amíg csak egy-egy engedelmes, üres héj marad belőlük. Az alfa-lét rendkívüli felelősséggel járt, és ha Joe akarta volna, rákényszeríthette volna a testvéreit, hogy engedelmeskedjenek minden parancsának. Megtehette volna, hogy mindegyikből agyatlan drónt csinál, akinek a szabad akarata foszlányokban lóg.

Megállítottam volna. Ha eljutottunk volna odáig.

De nem jutottunk el.

Joe szeméből eltűnt a vörös fény, és nem maradt más, csak egy tizenhét éves, rémült fiú, aki ott állt előttem, minden ízében remegett, és könnyek csorogtak az arcán.

– Én... – recsegte elhaló hangon – nem akartam... te jó ég, én nem...

Kelly mozdult elsőnek. Elnyomakodott Carter mellett, hozzápréselte magát Joe-hoz, és a füléhez, illetve a hajához dörzsölte az orrát. Joe még ekkor is ökölbe szorította és a derekán tartotta a kezét, de Kelly így is köré fonta a karját. A fiú egész testében merev volt, a szemét tágra nyitotta, és rám szegezte.

Aztán Carter is odalépett. Mindkét testvérét átölelte, és szavakat suttogott nekik, amiket nem értettem.

Joe egy pillanatra sem vette le rólam a szemét.

Azon az éjszakán a padlón aludtak, miután fészket csináltak maguknak az ágyakról levett, virágmintás takarókból és párnákból. Joe feküdt középen, a bátyjai közrefogták. Kelly a mellkasán nyugtatta a fejét, Carter mindkettőjükön átvetette a lábát.

Ők ketten aludtak el a leghamarabb, az elméjük elleni támadás kimerítette őket.

Én az ágyon ülve őrködtem felettük.

Már nagyon későre járt, amikor Joe megszólalt:

– Miért történik ez velem?

Sóhajtottam egyet, és azt feleltem:

– Veled kell történnie. Mert... – megráztam a fejemet, és így folytattam – Te vagy az alfa. Mindig is te leszel az.

A szeme meg-megcsillant a sötétben.

– Az a szörnyeteg elkapott – mondta aztán halkan. – Amikor még kicsi voltam. Hogy eljusson az apámhoz.

– Tudom.

– Te nem voltál ott.

– Nem.

– De most itt vagy.

– Itt vagyok.

– Mondhattál volna nemet – válaszolta Joe. – Nem kényszeríthettelek volna semmire. Nem úgy, ahogy őket.

Nem tudtam, mit mondjak erre.

– Apa nem ezt tette volna. Ő nem... – kesergett Joe.

– Te nem vagy az apád – szóltam közbe, nyersebb stílusban, mint akartam.

– Tudom.

– Önálló egyéniség vagy.

– Tényleg?

– Igen.

– Mondhattál volna nemet – mondta ismét Joe. – De nem tetted meg.

– Vigyáznod kell rájuk – feleltem csendesen. – Ők a falkád tagjai. Te vagy az alfájuk. Nélkülük te sem létezhetsz.

– És te mivé lettél? Amikor nem voltunk otthon?

Lehunytam a szememet.

Ezt követően sokáig nem beszéltem. Néma, sötét éjszaka zárt körül minket. Egy idő után azt hittem, Joe is elaludt, de váratlanul megszólalt:

– Haza akarok menni.

Azzal elfordította a fejét, és Carter nyakának nyomta az arcát.

Napkeltéig figyeltem őket, és őrködtem felettük.

* * *

Joe néha álmodott. Szörnyű rémálmok törtek rá, és úgy riadt fel, hogy zokogva hívta az apját, az anyját, és Oxot, Oxot és Oxot. Kelly a tenyerébe vette az öccse kezét, Carter tanácstalanul meredt rám.

Nem sokat tehettem. Valamennyien álmodtunk szörnyetegekkel. Legfeljebb annyi különbség akadt, hogy egyesek régebb óta éltek együtt ezzel.

* * *

A Glacier-farkasok észak felé irányítottak minket. A falka kicsi volt, pár faházban éltek az erdő közepén. Az alfájuk, egy nő seggfejnek bizonyult, pózolt és fenyegetőzött, mígnem Joe azt mondta neki:

– Thomas Bennett fia vagyok. Ő már nincs közöttünk, és nem fogok leállni, amíg azokból, akik elragadták tőlünk, nem marad más, csak vér és csontok.

Ezt követően a dolgok nyugodtabban mentek.

Megtudtuk tőlük, hogy nemrégiben ómegák törtek be a felségterületükre. Az alfa rámutatott egy virágokkal körülvett földhalomra, amiből fakereszt állt ki, és azt mondta, hogy az egyik bétája fekszik alatta. Az ómegák úgy rajzottak, mint a dühös darazsak, a szemük lila volt, a pofájukról nyál csöpögött. Meghaltak, legalábbis a java részük. Azok, akik elmenekültek, éppen csak megúszták. De előtte még végeztek a falka egyik tagjával.

Richard nem volt velük.

De bizonyos suttogások szerint Kanada belseje felé tartott.

– Ismertem Thomast – mondta az alfa, amikor indulni készültünk. A párja a fiúk körül ugrált, sűrű levessel és vastag kenyérszeletekkel traktálta őket. – Jó ember volt.

– Az – erősítettem meg.

– Rólad is tudok – tette hozzá az alfa. – Noha még sosem találkoztunk.

Nem néztem rá.

– Thomas tudta – folytatta a nő. – Hogy min mentél keresztül. Hogy mekkora árat fizettél. Azt gondolta, hogy egy napon visszatérsz hozzá. Hogy időre és térre van szükséged, és...

– Odakint várok – vágtam közbe hirtelen. Carter felnézett rám – az arca kidagadt oldalra, az álláról leves csöpögött –, de intettem neki, hogy maradjon.

A levegő hűvös volt, a csillagok fényesen ragyogtak odafenn.

Baszódjatok meg! – dühöngtem magamban, a hatalmasan elterülő égboltot fürkészve. – Baszódjatok meg!

* * *

Calgaryban sem találtuk meg Richard Collinst.

Viszont találtunk néhány elvadult farkast.

Az őrületüktől hajtva ránk támadtak.

Sajnáltam őket.

Legalábbis addig, amíg ki nem derült, hogy jóval többen vannak, mint mi, és rávetették magukat Joe-ra.

Felordított, amikor a karmuk a bőrét tépte, és a fivérei a nevét kiáltották.

A holló széttárta a szárnyát.

Mire véget ért, teljesen kimerültem. Ómegák vére borított, körülöttem holttestek hevertek a földön.

Joe-t a két bátyja tartotta. Erőtlenül lógatta a fejét, míg a bőrén lassan beforrtak a sebek. Hangosan hörögve, erőlködve lélegzett.

– Megmentettél engem – mondta nekem. – Megmentettél minket.

Másfelé néztem, és nem válaszoltam.

Miután elaludt, elővettem a nálam lévő, eldobható telefont. Kikerestem Mark nevét, és azon töprengtem, hogy milyen könnyű lenne. Csak megnyomnék egy gombot, és hallanám a hangját. Azt akartam mondani neki, hogy sajnálom, hogy sosem lett volna szabad idáig fajulniuk a dolgoknak. Hogy megértem azt a döntést, amit réges-régen hozott meg.

Ehelyett üzenetet írtam Oxnak.

Joe jól van. Kisebb bajba került. De kiheveri. Nem akarta, hogy aggódj.

Azon az éjszakán egy barna farkassal álmodtam; nekinyomta az orrát az államnak.

* * *

Alaszkában jártunk, amikor megszólalt az egyik telefon.

Egy darabig csak bámultuk, nem tudtuk eldönteni, hogy mit csináljunk. Négy hónap telt el azóta, hogy elhagytuk Green Creeket, és egy lépéssel sem jutottunk közelebb Richardhoz.

Joe nyelt egyet, és felvette a telefont az asztalról, egy újabb, a semmi közepén álló, névtelen motelben.

Azt hittem, nem csinál vele semmit, de fogadta a hívást.

Mindannyian hallottuk. Minden egyes szót.

– Te idióta seggfej! – mondta indulatosan Ox, és semmire sem vágytam annyira, mint hogy láthassam az arcát. – Ne merd ezt játszani velem! Hallod? Ne merészeld ezt csinálni! Érdeklünk még egyáltalán? Mi? Ha igen, ha valahol még érdekellek, ha mi érdeklünk, akkor fel kell tenned magadnak a kérdést, hogy megéri-e az egész. Hogy megéri-e azt, amit csinálsz. A családodnak szüksége van rád. Nekem van rád rohadt nagy szükségem!

Egyikünk sem szólalt meg.

– Te seggfej – folytatta Ox. – Te kibaszott rohadék!

Joe az ágy sarkára tette a telefont, és lassan térdre ereszkedett. Az ágyra tette az állát, és a telefont bámulta, amiből Ox zihálása hallatszott.

Kelly végül leült Joe mellé.

Carter is ezt tette, és mindhárman a készüléket bámulva hallgatták az otthon hangjait.

* * *

Poros földúton autóztunk, körülöttünk mindenütt sík, zöld mezők nyújtóztak a láthatár felé. Kelly vezetett. Carter mellette ült, a lábát a műszerfalon tartva. Joe hátul ült velem, kilógatta a kezét az ablakon, az ujjai között szél fütyült. A rádióból halk zene szólt.

Órákon át hallgattunk.

Nem tudtuk, hová megyünk.

De nem számított.

Én gondolatban messze jártam - gyengéden végigfuttattam az ujjaimat egy kopaszra borotvált fejen, majd a hüvelykujjaimat végighúztam két szemöldökön és fülkagylón. Az erős mellkasból egy ragadozó fojtott mordulása tört fel. És eszembe jutott a pillanat, amikor először tartottam a kezemben egy kőből vésett, apró szobrot, ami meglepően nehéznek bizonyult.

Carter mordult egyet, és a rádió felé nyúlt, hogy felhangosítsa. Rávigyorgott a fivérére. Kelly a szemét forgatta, de csendesen mosolygott közben.

Az út mintha a végtelenbe nyúlt volna.

Először Carter kezdett énekelni. Hamisan, rekedtes hangon énekelt, a kelleténél jóval hangosabban, ráadásul folyton eltévesztette a szöveget.

Az első versszakot még egyedül énekelte.

A refrénnél Kelly is beszállt. A hangja kellemesen, barátságosan zengett, és erősebb volt, mint vártam. A szám még a születésük előtti időkből származott. Alighanem az anyjuk révén ismerték. Emlékeztem Elizabethre, amikor még fiatal volt, és figyeltem őt, amint a lemezei között keresgél. Rám mosolygott, amint kikandikáltam a falka házának sarka mögül. Intett, hogy menjek oda, és amikor mellette álltam, egy pillanatra megérintette a vállamat, és azt mondta:

– Szeretem a zenét. Néha elmond nekünk dolgokat, amikre nem találunk szavakat.

A fejemet elfordítva Joe-ra néztem.

Álmélkodva figyelte a bátyjait, és elevenebbnek tűnt, mint az utóbbi hetek során bármikor.

Carter visszanézett rá, elvigyorodott, és megszólalt:

– Ismered a szöveget. Gyerünk! Nyomjad!

Azt hittem, Joe ellenáll. Azt hittem, ismét kinéz az ablakon, hogy a tájat bámulja.

Ezzel szemben elkezdett énekelni.

Kezdetben halkan zümmögött, kissé bizonytalanul. De ahogy folytatódott a szám, egyre hangosabban és hangosabban énekelt. Valamennyien ezt csinálták, míg végül harsogtak egymásnak, és boldogabbnak tűntek, mint bármikor azóta, hogy a gyerekkoruk szörnyetege ismét felbukkant, és elragadta tőlük az apjukat.

Énekeltek.

Nevettek.

Üvöltöttek.

Aztán rám néztek.

Én pedig egy jégkék szemű fiúra gondoltam, aki azt mondta, szeret engem, és nem akart elhagyni, de meg kellett tennie, mert az alfája ezt parancsolta neki, és megígérte, hogy visszajön hozzám, Gordo, el kell hinned, hogy visszajövök hozzád. Te leszel a párom, szeretlek, szeretlek, szeretlek.

Nem tudtam rávenni magam, hogy megtegyem.

De aztán Joe rátette a kezét az enyémre, és egyszer, csupán egyszer megszorította.

– Gyerünk, Gordo! – mondta. – Ismered a szöveget. Nyomjad!

Sóhajtottam egyet.

És énekeltem.

Mindannyian faaarkaséhesek voltunk.

Tovább autóztunk.

És valahol, az elmém legmélyebb zugában megszólalt egy hang. Első ízben.

Azt suttogta: falka, és falka, és falka.

* * *

Tudtam, hogy bekövetkezik. Egyre nehezebb lett figyelmen kívül hagyni az üzeneteket, a hívásokat. Valami hazafelé húzott minket, és mind nagyobb súly nehezedett a vállunkra. Emlékeztetett mindarra, amit otthon hagytunk. Láttam, mennyire szenvedett Carter és Kelly, amikor hírét vették, hogy az anyjuk végül visszaváltozott emberré. Hogy mennyire megterhelte Joe-t az, amikor Ox olyan kérdéseket tett fel neki, amikre nem tudott válaszolni.

Mark soha nem mondott vagy üzent semmit.

De végül is, én sem üzentem neki.

Jobb volt így.

Ezért is nem vitatkoztam sokat, amikor Joe kijelentette:

– Meg kell szabadulnunk a telefonoktól.

A bátyjai veszekedni kezdtek vele. Lenyűgöző élmény volt átélni azt, hogy szembeszálltak az alfájukkal. Könyörögtek nekem, hogy mondjak nemet, és mondjam meg Joe-nak, hogy téved. Hogy létezik ennél jobb megoldás is. De nem tudtam megtenni, mert ekkor már farkasokkal álmodtam, az egész falkával. Ők nem tudták azt, amit én. Nem tudták, hogyan bukkantak fel annak idején a vadászok Green Creekben, minden előjel nélkül, hogy aztán elmenjenek a földút végén álló házhoz, és gyilkoljanak. Nem tudtunk róluk. Nem voltunk felkészülve rájuk. És láttam Richard Collinst, amint térdre roskadt, és körülötte a szerettei vére festette vörösre a földet. Hátrahajtotta a fejét, és iszonyodva üvöltött. És amikor az új alfa rátette a kezét a vállára, Richard lesöpörte magáról.

– Nem tettél semmit! – hörögte haragosan. – Semmit sem tettél, hogy megakadályozd ezt. Ez a te hibád! Ez az egész a te bűnöd!

Így aztán, amikor Joe megerősítést keresve felém fordult, azt mondtam neki, hogy hülyeséget csinál. Hogy Ox nem fogja megérteni, és tényleg ezt akarja művelni vele?

De csak ennyit mondtam.

– Ez az egyetlen járható út – felelte.

– Biztos vagy benne?

Joe sóhajtott, és azt felelte:

– Igen.

– Azt alfátok szólott – mondtam ekkor Carternek és Kellynek.

Elvettem tőlük a telefonjaikat.

Azon az éjszakán rosszul aludtak.

A Holdból csak egy keskeny sarló látszott, amikor kinyitottam a motel ajtaját, és kiléptem az éjszakába.

A parkoló sarkában szemetes konténer gubbasztott.

Joe telefonja repült bele először. Aztán Carteré. Majd Kellyé.

Szorosan megmarkoltam a sajátomat.

A képernyő fényesen világított a sötétben.

Kikerestem egy nevet a listában.

Mark.

Begépeltem egy üzenetet.

Sajnálom.

A „Küldés” gombra tettem a hüvelykujjamat.

Mint a földé. Mint a föld, a falevelek és az eső...

Nem küldtem el az üzenetet.

A konténerbe dobtam a telefont, és nem néztem vissza.