© Kötter Tamás, 2025

Borítógrafika

Gyöngyi Attila

Borítóterv

Oláh Gábor

Szerzőfotó

Posztós János

© Hitel Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó Kárpáti Gábor Csaba

Felelős szerkesztő Tornai Szabolcs

Szöveggondozó Rusznák György

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-615-670-254-8

www.hitelkonyvkiado.hu

Tartalom

Intro

I. Kutyavilág

II. Irány a természet

III. Tábornok vagy paraszt bácsi?

IV. A Fogorvos

Borvendég Zsuzsannának, Mező Gábornak és mindazon kutatóknak ajánlom ezt a könyvet, akik munkájukkal hozzájárulnak a kommunista titkosszolgálatok magyarországi tevékenységének megismeréséhez, tagjai beazonosításához és hazugságaik leleplezéséhez. Isten áldja őket és munkájukat!

Két út nyílik. Az egyiken a gőgös

vasember léptet, jó hitében bízva,

a világ veszedelmes erdejében,

a rémek közt, míg körben mozdulatlan

táncát járja az Ördög s a Halál;

a másik út rövid: enyém.

Jorge Luis Borges:

„Ritter, Tod und Teufel” két változata

Megnyerem,

(Go ahead, don’t you stop)

Vagy megveszem

(Go ahead, don’t you stop)

De innen hogyha kell,

Csak elveszem.

Warpigs: „Monte Carlo”

Intro

– Uram, megmagyarázná, hogy miért erre megyünk?

Halász összerezzent a vércsehangra, pedig számítania kellett volna rá. A taxi hátsó ülésén mellette helyet foglaló felesége nemcsak rutinos vezető volt, de legalább annyira jól ismerte a várost vagy legalábbis azt a részét, amelyet a hozzájuk hasonló embereknek érdemes volt ismerniük, mint egy taxis vagy a tájékozódásban a sofőrt helyettesítő GPS. Pontosan tudta, hogy az operába, valamelyik belvárosi színházba vagy felkapott étterembe, bárba a nap ezen szakaszában melyik a leggyorsabb út a rózsadombi otthonukból. Ez a helyi és közlekedési ismeretekben gazdag tudás vértezte fel és egyben adott neki felhatalmazást arra, hogy kérdőre vonja a Toyota vezetőjét. A gondolataiból felriadó Halásznak elég volt egy pillantást vetnie a környékre, hogy maga is belássa, a sofőr a közös utazásuk szempontjából fontos pillanatban rossz döntést hozott. Ahelyett, hogy a Széll Kálmán teret elhagyva a Fő utca érintésével a Lánchídon átkelve közelítette volna meg a napfényes Itália konyhaművészetét autentikusan prezentáló Pomo D’oro éttermet, egyenesen a Margit híd felé vette az irányt. Ezen az útvonalon, és azzal még Halász is, bár maga nem sokat törődött az ilyen dolgokkal, tisztában volt, hogy legalább egy tucat lámpa állja útját az arra igyekvő autósnak. Talán, egy kitartó zöldhullám, feledtette volna a fiaskót, ám ezúttal sem nekik, sem a sofőrnek nem volt szerencséje. Rövid nekilódulások után a kocsisor újra és újra lelassult, majd megállt. A várakozás percei – főleg olyanoknak, akik nem szoktak hozzá, hogy megvárakoztassák őket – mindig nehezek.

– A GPS szerint ez a legrövidebb – adott magyarázatot az útvonalra, és egyben hárította át a felelősséget egy műholdra a sofőr. Nem sok sikerrel.

– Hát ez érdekes – jegyezte meg Halász felesége kétkedőn.

A sofőr fáradt, színtelen hangjából lemondó kiábrándultság áradt.

– Akkor, tessék mondani az utat.

A taxi lehúzódott egy buszmegállóba.

Ez készületlenül érte Halász feleségét.

– Ezt nem hiszem el!

Ennyi telt tőle.

Halász – aki rezzenéstelen arccal magában jót kuncogott a sofőr szemtelen felajánlásán – a visszapillantó tükör segítségével jobban szemügyre vette a férfit. A negyvenes éveinek a végén járhatott. Őszülő, gyér haját nagyon rövidre, majdnem kopaszra nyíratta; magas homlokát mintha fekete felhő árnyékolta volna. Jegygyűrűt hordott. Nem tűnt veszélyesnek.

Ám nem jutott sok ideje a szemlélődésre. A rövid drámai csöndet követően a sofőr ezzel a rövid, tömör, ámde önmagáról annál szomorúbb képet festő vallomással lepte meg a kocsi utasait:

– Nekem nem probléma, ha önök irányítanak – fordult hátra. – Egész életemben azt csináltam, amit mondtak, oda mentem, ahová küldtek. Miért lenne ez másként pont ma este? Szóval tessék csak! Tessék csak bátran mondani, hogy merre menjek! Mondják csak, hogy Józsikám itt jobbra, itt meg balra, ott meg egyenesen.

Mondják, ha merik – ezt olvasta ki Halász a lassan résnyire szűkülő tekintetből. A férfi szemében tüzek gyúltak. A szóról szóra egyre fenyegetőbbé mélyülő, kimért hang, a minden ízében megfeszülő test, a kifacsart testhelyzetben is a kormányt görcsösen markoló kezek látványa félelemkeltés helyett valósággal lenyűgözte Halászt. Azok után, hogy mennyit olvasott róla, hány TikTok-videót nézett meg ebben a témában, micsoda öröm volt végre szemtől szemben látni, érezni a reményei szerint hamarosan elszabaduló halálos indulatot. Bár csak bizakodhatott benne, hogy a kórismeretei szerint a taxison várhatóan eluralkodó érzelmek – melyek hatására „a cselekvést megelőző akaratelhatározási folyamat eltorzul, és a cselekvést szükségszerűen megelőző meggondolás ezáltal kizáródik a folyamatból” – majd nem ellene, hanem a gépjármű másik utasa ellen fordulnak, mégsem próbált menekülni. Az, hogy a férfi láthatóan növekvő haragja majd nem ellene, hanem a felesége ellen fordul, azért is lenne logikus, már ha ebben a tudatszűkítő hatású állapotban lehet egyáltalán logikáról beszélni, mert az effektust kiváltó méltányolható okot nem ő, hanem a felsége, illetve annak megjegyzései szolgáltatták – így okoskodott magában. Ambivalens érzések kavarogtak benne, szerette volna, sőt egyenesen kívánta, hogy a sofőr megtegye, amit az elméjén eluralkodó indulat parancsol neki, ám rosszat sem akart az ilyen váratlanul felbukkant, reménybeli jótevőjének. Az ő vallomásán biztosan nem fog múlni, hogy mindössze néhány évvel megússza, fogadkozott magában. De nem maradt sok ideje a büntetés mértékén lamentálni. Mint sokszor az életben, itt is minden az időzítésen múlt. Az elhatározást – feltéve, hogy a sofőr beszűkült tudatában valóban kialakult az a bizonyos szándék, melyben Halász reménykedett – a szakirodalom szerint azonnali végrehajtás kell hogy kövesse. Ám a sofőr mozdulatlan maradt, és az idő – tik-tak, tik-tak – gyorsan telt; Halász kénytelen volt a segítségére sietni.

– Most! – mondta halk, ám annál határozottabb hangon.

Hiába. Úgy tűnt, ez az egyetlen, parancsnak is beillő szó inkább megzavarta, mint cselekvésre ösztönözte a taxist. Ha volt is benne elhatározás, az a hang hatására elenyészett.

A meghátrálás csalhatatlan jeleként a sofőr teste elernyedt; úgy ült ott, mint egy zsák krumpli, és a színtelen, bágyadt hangja is visszatért.

– Akkor merre? – kérdezte.

– Mindegy, csak minél előbb legyünk ott – szegte fel Halász felesége a fejét, ezzel is mintegy jelezve, hogy nem kíván a továbbiakban a kérdéssel foglalkozni. Ám a végszó ezúttal a varázslatból lassan ocsúdó férjére maradt. Halkan, szinte már suttogva mondta:

– Legyen szíves, induljon el. Mindegy, hogy milyen úton, csak induljon el.

I.
Kutyavilág

A saját házában helyiségről helyiségre tolvajként osonó Halász ugyanazzal nyugtatta magát, mint abban a már unalomig ismert klasszikus viccben a pasas, aki kiesik az ötvenedik emeletről: „eddig minden rendben, eddig minden rendben”. Bár közeledett a hajnal, ámde ahogy a Batman-filmek egyik szállóigévé vált mondata figyelmeztet rá, jó lesz vigyázni ezen az egyszerre késői és korai órában, mert ilyenkor a legnagyobb a sötétség. Ám Halász nem volt Bruce Wayne, a denevérjelmezes szuperhős, egy zseni, a testbeszéd, a szabadulás és a rejtőzködés mestere, Gotham City megmentője, aki a házat belepő teljes sötétség ellenére is tökéletesre fejlesztett érzékszerveinek segítségével képes lett volna gyorsan, hangtalanul és célratörően eljutni a hálószobába, hogy aztán, mintha mi sem történt volna, könnyedén becsússzon a Frontin-mámorban úszó, apró szuszogó hangokat kiadó felesége mellé. A filmben a jelenet dramaturgiája megkövetelné, hogy a nő, mint akinek egy rossz álom, egy éjszakai zaj vagy valami hasonló dolog megzavarja a nyugalmát, tegyen néhány apró mozdulatot, ám azt is csak úgy önkéntelenül, és ami a legfontosabb, anélkül, hogy igazán felébredne.

De ez nem egy film volt, Halász pedig nem egy kitalált filmhős; ezek a képességek mind hiányoztak belőle. Igaz, aznap hajnalban sem egy Gothamet vagy akár az egész világot káosztól és pusztulástól megmentő, veszélyes küldetésről érkezett haza a rózsadombi villájába. Mivel a nullára csökkent látótávolságot nem pótolták a szuperdenevér-képességek, logikusnak tűnt volna, hogy ezeket a modern technika vívmányaival pótolja: egyszerűen felkapcsolja a villanyt vagy legalább a mobilja világítását. De erről most szó sem lehetett; Ildi, a felesége, minden tompítószer ellenére is éber alvó volt. Mint annyi hasonló esetben, Halásznak most is csak a remény maradt, hogy a sötétben is sikerülni fog.

Miután a gyógyszergyártókat átkozva a Frontin gyenge hatásfokáért kénytelen volt lemondani a villamos művek szolgáltatásáról, valamint az egykori zseni, Steve Jobs intenció alapján megalkotott sokadik generációs és természetesen a legmodernebb iPhone zseblámpafunkciójáról, alámerült a sötétség birodalmába, hogy a bizsergő csendben kizárólag az ösztöneire, a helyismeretére és két előre nyújtott karjára bízva magát, apró lépésekkel járja végig kálváriáját a villa labirintusában. Hosszú percek teltek el ebben az óvatos, centiméterről centiméterre történő lopakodásban, s bár az alvajáróként előrenyújtott kezek még csak meg sem közelítették a denevérek által kibocsátott ultrahanghullámok hatásfokát, a lába alatt meg-megreccsenő padlót leszámítva, sikerült halálos csendben elérnie golgotajárásának utolsó előtti stációját, a lépcsőt követő tágas előteret, ahonnan a hálószoba nyílik.

A denevérek által kibocsátott ultrahangoknak az előrenyújtott karokkal szemben többek között az is az előnyük, hogy széles sávban terjednek, és a bőregér elé kerülő tárgyakról, rovarokról már jókora távolságból visszaverődve jelzik kibocsátójuknak, hogy vigyázat, akadály tornyosul előtted, amit jó lesz kikerülni, vagy ha éppen egy potenciális zsákmányt tapogattak le, itt a finom eleség, nyugodtan rárepülhetsz. A másik probléma a kinyújtott karokkal, hogy azokat maximális hatékonysággal akkor tudja tájékozódásra használni az ember, ha vállmagasságban enyhén behajtott könyök mellett maga elé tartja őket. Sajnos ebben a testhelyzetben az ultrahangot aligha helyettesítő, ám mégiscsak tapintás útján valamiféle fogódzót jelentő ujjbegyek, főleg a sötétben araszóló személy apró óvatos lépései mellett, jóval a lábak előtt járnak, ráadásul hatókörük vállmagasságban korlátozódik. Nem nehéz belátni, hogy ebben az esetben már a derék, de főleg a térd vagy az alatti magasságú akadályokat a csápként kinyújtott kezek nem fogják érzékelni, a lábak pedig nincsenek felkészülve a találkozásra. Az így aligha elkerülhető váratlan ütközés, főleg ha alkoholos állapotban vagyunk, végzetes lehet az egyensúlyunkra nézve.

A kutya, mielőtt a ház ura fejjel előre belezuhant volna a lépcső végén lévő előtér sarkában kialakított szobakennelbe, bizonyára az igazak álmát aludta. Ha ébren lett volna, Halász figyelmét biztosan nem kerüli el a sötétben csillogó szempár vagy az állat mozgása keltette zaj, amelyek akár világítótoronyként vagy ködkürtként is szolgálhattak volna a sötétben és alkoholködben hajózó férfinak. „A dög”, ahogy Halász magában hívta Fifikét, még csak néhány hete élvezte a villa vendégszeretetét és Halász feleségének kitüntető gondoskodását. A fekete, loncsos, félfülű, leszakadt pofájú keverék egy állatmenhelyről érkezett Halászékhoz. Kóbor ebről lévén szó, eredeti neve ismeretlen volt, a Fifi nevet Halász felesége adta neki. Ez a pálcikalábakon járó, vastag fatuskóhoz hasonló testű, állati Quasimodo hasonló sorsú kutyákból álló falkában tengette az életét, és még a többieknél is, akikkel nap mint nap kénytelen volt megverekedni a zsákmányon, jobban gyűlölte az embert, aki bottal verte, és sörétes puskával vadászott rá. Ez az életforma nem ígért hosszú kutyakort, és ha a menhely munkatársai nem találnak rá, egy Kistarcsa melletti elvadult bozótosban, isten tudja, miféle vadállattal vagy éppen egy társával folytatott harcot követően valószínűleg szörnyű sebláz végzett volna vele.

Amikor Halász négykézlábra tornászta magát, már csak ez az ösztönrendszerébe beleégett gyűlölet világított a szemében, és talán neki is ugrott volna a territóriumába behatoló idegennek, ha nem parancsol megálljt a hang, melyhez finom ennivalót, friss vizet és nyomorult életében először kényeztető simogatást párosított. „Fifi, vissza!” Mivel nem akart kiesni istene kegyeiből, némi morgás után engedelmeskedett az égi parancsnak, és a sarokba húzódott. „Kussolj, te, dög!”, kapott bátorságra a kutya meghátrálásától Halász. „Hogy rohadnál meg ott, ahol vagy!” Most, hogy a felesége felébredt, már semmi sem tartotta vissza, hogy a settenkedése alatt magára parancsolt csendrendeletet megszegje, és minden haragját a kutyára zúdítsa: „Hogy pusztulnál el! A kurva anyádat, majdnem kitörtem a nyakam miattad!”

Kutyaisten kétlábúaknak is képes parancsolni – csodálkozott el Fifi, amikor ura és parancsolója egy újabb rövid, szinte ostorcsapásszerű vezényszóval – „Zoli! Moderáld magad!” – elhallgattatta a ház harmadik lakóját, hogy aztán ezt vesse oda a tehetetlen dühében még mindig a kutyát bámuló Halásznak: – Gratulálok!