A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Henry Wise: Holy City

Atlantic Monthly Press, an imprint of Grove Atlantic, New York, 2024

Fordította: Roboz Gábor

Copyright © 2024 by Henry Wise

Hungarian translation © Roboz Gábor, 2026

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2026

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Szerkesztő: Solymosi Éva

Tördelő: KFBook Design Stúdió

Borítóterv: Daniel Rembert

A borítón használt fényképet készítette: Henry Wise

Korrektor: Varga Virág, Dobos Attila

ISBN  978-963-566-791-8

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

1.

A tűz álma törte meg.

Hullamereven ült, egyből az ülés alá rejtett pisztolya markolatáért nyúlt, és megnyugodott. Máris elkezdett derengeni az előző, szomorú éjszaka, az egyik a sok közül, amikor csak hajtott és hajtott, és hallgatta az Úr dühödt üzenetét, távolról törte át a recsegő rádió fátylát, a hang egyszerre érződött zordnak és bensőségesnek, és mintha valamiféle metsző bizonyossággal közvetlenül őt szólította volna meg. Azért ezt hallgatta, mert mást nem lehetett hallgatni errefelé, a települések és falvak és négyirányú kereszteződések között – nem volt más rádióállomás –, némelyik helység egykor talán kisváros lehetett, mindenesetre közöttük nem volt mit látni, csak az egyensúlyra vágyódóan hullámzó vidéket, a háttérben lüktető pulzust pedig csak úgy tapinthatta ki az ember, ha ténylegesen megtette a távolságokat, ami azért volt különösen meglepő, mert a vidék egyébként halottnak érződött. Nem a Virginia nagy részére jellemző lágy, zöld, dzsungeleket idéző növényzet borította, ez kemény, érdes, szúrós föld volt. A magányos utak kígyókként tekeregtek zárt erdőkön és nyílt mezőkön keresztül, át hajdani rengetegeken, amelyeket kizárólag fűrészáru-termeléshez irtottak ki, utána pedig a talaj csupasz maradt és bizarr, akár egy nyúzott medve teste. Ahogy elhaladt a kráterekre emlékeztető, lassan végleg eltünedező házak mellett, amelyeket beborított a kudzu vagy benőtt a közönséges fagyal és a mérges szömörce, és pattogzott róluk a festék, a deszkákkal borított sötétségből kiszólt az a komor, atyai, ismerős hang. Bajtársias volt, de erőszakosságot, alattomosságot sejtetett, miközben rendezettséget is sugallt, dísztelen volt és átható és várakozással terhes, valami helyi prédikátorhíresség a zavarba ejtő bűntettek mérgezte vidéken.

Will Seems egy Richmondban, a „Szent Városban” töltött évtized után olyan tájékra tért vissza, amelyet a tíz év mindegyikében otthonának nevezett, most azonban úgy látta, egészen különböző módon elveszett emberek gyülekezete népesíti be. Előző évben egy férfi elvágta a felesége torkát egy összecsukható vadászkéssel, aztán fejbe lőtte magát egy kis méretű, félautomata pisztollyal, de mindkét próbálkozással kudarcot vallott. A nő a nyakához szorított párnával el tudta állítani a vérzést, majd le tudott adni egy segélyhívást, a fickó pedig a kórházban ébredt az állkapcsa maradványaival, bilinccsel a kezén. Néhány hónapja egy rendőr Halifax megyében megállított egy férfit, akinek nem égett a hátsó lámpája, mire az illető agyonlőtte, és továbbhajtott, senki sem tartóztatta fel. A mai napig nem bukkantak a nyomára. Az egyik legfurcsább esetre pedig nemrég került sor. Panaszt nyújtottak be a városban, mert az egyik épületből orrfacsaró bűz terjengett. A ház középkorú, férjezetlen lakója vastag takaróba bugyolálta természetes halált halt anyját, és több mint két hónapja őrizgette már a falak között. Will emlékezett, hogy a helyszínelés során hiába viseltek maszkot, ez nem igazán könnyítette meg a dolgukat, és a könnyező szemmel a paplanra spriccelt száztizenhat flakon légfrissítő sem sokat segített. A seriff boldogan rábólintott, hogy Troy St. Pierre orvosszakértő távolítsa el a helyszínről a holttestet, de aztán Will-lel együtt magukra maradtak az elhunyt felnőtt lányával, aki a kihallgatásnál nem tudta megmagyarázni, miért nem jelentette be az édesanyja halálát, és egyedül ez indokolta a letartóztatását. Will szomorúságot, gyerekes kétségbeesést látott rajta, és ebben nem volt semmi szokatlan, ez tükröződött rengeteg környékbeli barázdált arcán, reményvesztettség és kába legyőzöttség. Will szerint a nő rettenetesen félhetett attól, hogy egyedül maradjon a világban, ezért választotta egy halott társaságát.

Will most kiszállt a furgonjából, nyújtózkodott egyet, és könnyített magán egy fánál, miközben a patak nyugodt felszínét nézte, az álma továbbra sem hagyta nyugodni, és a füst ízétől sem sikerült megszabadulnia. Nem csinálhatta ezt tovább, hogy az éjszakába nyúlóan autózva fárasztja ki magát, majd végül a pataknál alszik el, és hajnalban útnak is indul, még mielőtt a horgászok megjelennének a vödreikkel és zsinórjaikkal. Előző este túl sokat cigizett, most vattát köpött, és heveny vágyakozás tört rá egy vaníliasziruppal felöntött kóla után, amilyet a legközelebbi Waffle House-ban lehet inni Petersburgban. Benyúlt a furgonba, és kortyolt egyet a fedő nélküli hungarocell pohárban maradt kávéból, amelyet még előző este vett egy Get ’N’ Go autómosónál. Már akkor is csak lagymatag verziója volt annak, amit aznap reggel lefőztek, mostanra pedig betöltötte a huszonnégy órát, és úgy érződött, mintha semmi sem történt volna huszonnégy óra alatt, csak annyi, hogy minden és mindenki tette egy kicsit a dolgát és vette egy kicsit a levegőt.

A pohár alján lötyögő maradékot a földre öntötte, megfordult, és a dísztelen, fehér baptista templomon túl fekete füstoszlopot látott, amely a Hathom-ház vagy az azon túli Janders-ház felől jöhetett. Kivette a mobilját a pohártartóból, hogy bejelentse, és miközben kicsöngött, bemászott a furgonba, gyújtást adott, és ráfordult az útra.

– Seems seriffhelyettes vagyok, tűz ütött ki Turkey Creeknél. – Bevett egy kanyart. – A Janders-háznál.

– Vettem – mondta Tania. A nő régebb óta dolgozott már a seriffhivatalnál, mint ő, de még soha egyszer sem kellett terepre mennie. – A tűzoltó már úton is van. Várd meg, jó?

Will becsukta a telefonját.

Tom furgonja a kertben állt, a traktor a fészernél. A régi faanyag és az égő festék szaga áthatotta a levegőt. Will átrobogott egy földutas kanyaron, úgy húzva maga után a kertbe egy porfelhőt, akár egy ejtőernyőt, és látta, hogy Tom anyjának háza – még mindig a nő tulajdonaként gondolt rá – oldalt ég, és a tűz befelé terjed, mint a virágvégi rothadás egy különös gyümölcsön.

A zsebébe dugta a mobilját. A tűz már felemésztette a ház jobb oldalát, de még nem érte el a bejárati ajtót.

– Tom! – Will érezte, hogy a lángok hőjétől felforrósodik az arca. – Day! Tom!

A sziréna hangjára még várni kellett. Tania felhívásától számítva jó esetben is huszonöt perc, mire a tűzoltók ideérnek. Vett egy nagy levegőt, berúgta a bejárati ajtót, mire egy forró, fekete füstököl vágta képen. Guggolva elkezdett átvágni a házon, és semmi mást nem hallott, csak a tüzet. Lángok tomboltak körülötte, mennyezetdarabok estek le a közelében. A konyha padlóján tapogatózva haladt előre, a vinyl ősrégi papirosként görbült meg, addig tartotta vissza a lélegzetét, amíg csak bírta, aztán rábukkant valamire. Egy fémsarkú csizmára, amely iszonyúan felforrósodott. Kitapogatta a másikat is, és mindkettőt húzva eljutott az oldalsó ajtóig, valószínűleg Tom testét cibálva maga után. A füst miatt dőlt a szeméből a könny, köhögött, amikor lélegezni próbált, aztán azon kapta magát, hogy a kertben térdepel, próbál felállni, próbál lélegezni, füst nyaldossa az orrnyergét. Könnyek és füst, könnyek és füst. Végül visszabotorkált a küszöbhöz, kihúzta a házból a testet, finomkodás nélkül levonszolta a három lépcsőn, ki a kertbe, aztán köhögve összerogyott mellette.

Amikor magához tért, Mills seriff kapkodó lélegzetét érezte az arcán, amint kemény kezével paskolva próbálja felébreszteni, miközben egy mentős sztetoszkópot nyom a mellkasára. A karjára kötés került, érezte, hogy ég. Megcsapta Mills rágójának mentolillata, a seriff kényszeresen rágta, még évekkel ezelőtt kapott rá, amikor próbált leszokni a dohányzásról. Will felült, és látta, hogy a tűzoltóautóból kinyúló tömlőkkel locsolják a házat, a szivárványszilánkokon túl pedig, a messzeségben egy fehérfejű rétisast pillantott meg egy fenyőfa tetején.

– Jól van, fiam? – kérdezte Mills. – Talán meg akar maga halni, csak nem szólt róla?

A seriff felsegítette Willt, és végignéztek a földön heverő Tomon, megfeketedett ruháján, koromlepte arcán. Valamiféle örökké tartó üresség érződött rajta, és Will pillanatokon belül rájött, miért.

– Arohadtéletbe – mondta Mills egy szuszra. – Annyi a szemének, kifolyt.

Mills macskákat idézően finom mozdulatokkal átfordította Tom izmos holttestét, szemrevételezte, aztán a lépcsőre kenődött fekete valamire pillantott, majd újra a hullára.

– Egy pillanat – mondta önmagának.

Kivett a zsebéből egy pár latexkesztyűt, és összecsippentette Tom ingét közvetlenül a bal lapockája alatt, amitől az sátorként emelkedett fel, és így láthatóvá vált egy hasadék a szöveten, valamint egy sötét, nedves folt, sötétebb és egybefüggőbb, mint a korom. Két ujjal széthúzta a hasadékot, és megvizsgálta alatta a bőrfelületet. Mély vágás okozta sebeket talált, kettőt, esetleg hármat, már rájuk száradt a korom. Will a térdére helyezte a kezét, mint egy pihenőt tartó sportoló, és leszegte a fejét, Mills seriff pedig visszaengedte a nedves, forró inget a nedves, forró bőrre.

– Gyilkosság – mondta ki Will, a szó visszhangzott, szinte mintha kérdés lett volna. Ez nem olyan volt, mint részegeket előállítani, gyorshajtásért büntetőcédulákat osztogatni, vagy elhagyatott birtokokon lézengő csavargókra lecsapni. – De ki…?

Will a seriff arcát fürkészte: a felettese csendben állt, elgondolkodva, összeszedetten. Aztán mintha felélénkült volna, hogy szűkszavúan, de hatékonyan tenni kezdje a dolgát.

– Kész csoda, hogy nem égett meg még csúnyábban – jegyezte meg. – Ahogy maga sem. Nézze meg a fickó zsebeit!

Se pénztárca, se telefon. Semmi.

Will kábának, üresnek érezte magát. Megint rátört a köhögés.

– Kerítse el a helyszínt, addig felhívom Edgars seriffet és Troyt, hogy jöjjenek ide – mondta Mills. – Csak őket engedje be! Amikor ideérnek, csináljon fotókat. A fényképezőgép a furgonomban van.

Will már indult is a kordonszalagért, amikor mozgást érzékelt a ház mögül. Azt kívánta, bárcsak ne figyelt volna fel rá, de Mills is felkapta a fejét.

– Menjen a fák felé! – utasította a seriff. – Én a mező felől kerülök. Vigyázzon magára!

Will futásnak eredt, a teste egy merő izzadság és füst és gyorsaság volt, szemben a sehová sem tartó nyár reggeli hőség lassúságával és a hirtelen rátörő, iszonyú szomjúságérzettel, amelytől nehezen kapott levegőt. Úgy rohant, akár egy szagot fogott vadászkutya, amelynek csak egyvalami lebeg a szeme előtt, a lába vízként folyt szét alatta.

Követte a menekülőt egy dohányültetvény széléig, ahol az a vaskos fákkal és mérges szömörcével szegélyezett, alacsonyan kanyargó, saras patakkal volt határos. Egy pillanatra megállt, hogy kifülelje, merre halad a másik. Körülötte mindenfelé madarak csiripeltek hangosan a fákon, frissen szálldostak a tikkasztó reggeli hőségben. Mintha valamilyen csattanást hallott volna messzebb, talán ötvenméternyire a mezőről.

Újra futásnak eredt, és csak súlyos teste dübörgő lépteit hallotta, rohant a hang forrása felé, átverekedve magát a jókora, megrészegítő dohánylevelek között, az egész ültetvény sűrű volt, és zöldellt a nyártól, úgy érezte, mintha a jura korba csöppent volna. Hallotta, hogy autógumik csikorognak kavicson, látta, hogy tompa, fehér felhő lebeg a magasba, akár valamiféle kísértet, aztán érezte a földön egy becsapódás hullámát, amelyet csobbanás követett. A menekülő valószínűleg meglátta a felhőt vagy meghallotta a furgont, és irányt változtatott, úgy döntött, tesz egy próbát a nyári patakkal, amelynek meredek partját terebélyes és robusztus tölgyek szegélyezték, és gyökerekként lepték be az észrevehetetlen rezesfejű mokaszinkígyók.

Tovább rohant a hang irányába, és kiáltozott:

– Megállni! Euphoria megye seriffhivatalától jöttem!

Amikor odaért a partra, meglepetésére felé fordult a túlparton álló menekülő. Csöpögött róla a víz, már nem próbált rejtőzködni, idős volt és ismerős, ősz hajú és a farmmunkától izmos.

– Will! – suttogta a férfi hangosan a víz felett, a madárcsicsergés közepette.

– Mr. Hathom!

Will régóta ismerte Zeke Hathomöt. Floressa, Zeke felesége sok éven át dolgozott a Seems családnak, Will és Sam – Zeke-ék fia – pedig együtt nőttek fel.

– Nem csináltam semmit – sziszegte Zeke. – Esküszöm.

– Akkor is jobb lesz, ha velem jön. Ha ártatlan, elengedjük.

– Ha veled megyek, kész, bűnös vagyok. Ne csináld már, Will!

Will mondani készült valamit. Bízott benne, hogy Zeke ártatlan, és tudta, hogy tartozik a férfinak.

– Helyettes! – kiáltott fel Mills seriff, aki úgy lépett ki a partra, mintha valamiféle kísértet árnyéka lett volna csupán, levette a kalapját és a napszemüvegét, majd beletúrt rövid, verejték áztatta hajába. – Tartóztassa le azt a férfit.

Will látta, hogy Zeke szemében kihuny az ellenállás lángja, és átkozta magát, amiért habozott, hogy hagyja-e meglépni.

– Kérem, seriff úr – szólalt meg Zeke. – Esküszöm. A házamból láttam a tüzet. Megláttam, és egyből jöttem segíteni.

– Helyettes – mondta Mills.

– Nem csinált semmit – mondta Will.

– Olvassa fel Zeke-nek a jogait.

Will a patak vizére bámulva belekezdett:

– Zeke Hathom. – Életében először szólította a teljes nevén. – Jogában áll hallgatni. Bármi, amit mond, felhasználható ön ellen a bíróságon. Joga van ügyvédet kérni… – és így tovább. Olyan szavakat ejtett ki a száján, amelyek most semmit sem jelentettek számára. El sem tudta hinni, hogy azért jött vissza, hogy áttételesen épp annak a férfinak segítsen, akit most tartóztat le. Floressára gondolt, aki a saját elhunyt anyja helyett is az anyja volt, és tudta, hogy most olyan hibát követ el, amellyel később bőven lesz még dolga.

– Bilincselje meg – mondta Mills, majd elővette a sajátját, és odadobta Willnek.

– Mr. Hathom nem menekül előlünk.

– Az biztos is – mondta Mills, és elhessegetett valamit. – Több esze van annál, nem igaz, Zeke? Jöjjön át ide. Ne rontson a helyzetén.

Zeke úgy kelt át a vízen, mintha éppen megkeresztelnék, és egyszerre, gyengéden kinyújtotta mindkét kezét. Will nem bírta elviselni a tekintetét, és akárha fizikailag kényszerítené valami – a víz, a gravitáció vagy a hagyomány –, ugyancsak gyengéden rácsattintotta a férfi csuklójára a bilincset, felsegítette a meredek parton, át a mezőre a forrón lángoló tűzkorong alatt, és még zavartabb és kábább lett, amikor Zeke könnyes hangon azt suttogta:

– Sajnálom, Will.

2.

Will aztán sárga rendőrségi szalaggal lezárta a helyszínt, a sivár romot, amelyet felemésztett a tűz és még mindig dőlt belőle a füst, Mills seriff pedig átmenetileg helyettessé léptette elő hézagos fogsorú unokaöccsét, Buddy Monroe-t és egy másik helyit, Silas Kinget, mindig ezt csinálta, amikor több emberre volt szüksége. Mormogott valamit arról, hogy megbánja még az a nyúlszívű Seth Grady, amiért otthagyta. Willt köztudottan Grady helyére vették fel, aki seriffhelyettesként dolgozott, mióta Will az eszét tudta.

Weenie Edgars seriff egy órán belül megérkezett a fekete Suburban terepjárójában, pár Tupelo megyei nyomozóval. Utána jött Troy St. Pierre a régi, fehér mini kisbusszal, amelyet holttestek szállítására használt. Mivel Euphoria nem bővelkedett a hatóságiakban, előfordult, hogy Edgarst is bevonták a gyilkossági ügyekbe.

– Az istenit neki – mondta Edgards. – Szevasz, Jeff.

– Weenie – mondta Mills, és a két seriff kezet rázott. – Jól vagytok?

A másik férfi biccentett, felvette a kesztyűjét, és elítélően szemrevételezte a helyszínt, mintha a megyehatár átlépése rossz szájízzel járt volna. Testtartása végképp egyértelművé tette, hogy a háta közepére sem kívánja az egészet.

Edgars seriff alacsony ember volt, és úgy düllesztette hordómellkasát, mintha büszke lenne rá. Nekilátott felmérni a terepet, Will pedig kapcsolt, hogy neki ideje indulnia, úgyhogy ment is a seriff fényképezőgépéért, de mivel nem akart szóba elegyedni a hátul ülő Zeke-kel, inkább a saját furgonjában lévő gépet hozta el.

– Na, mesélj – mondta Edgars Millsnek.

– Szóval, van egy gyanúsítottunk. Rajtakaptuk, hogy menekül a helyszínről. Van egy holttestünk is, hátba szúrták, a bal lapockája alatt. Fegyver nincs, papírok se voltak nála, de ismerjük, Tom Janders.

– A focista?

– Bizony.

– A rosseb. – Edgars úgy fújta ki a levegőt a fogai között, mintha az áldozat felismerésétől csak még súlyosabb lenne a bűntény. – Gyilkosság és gyújtogatás. Jókor jött, mi, Jeff? Láttam itt vagy öt jelet, amik alapján csak te leszel jó ehhez.

– Aha, megnyertem magamnak. De azt akarom, hogy minél simábban menjen.

Edgars seriff zsebre dugott kézzel vigyorgott, és a spiccével a semmit piszkálta a földön.

– Gondolom – mondta. – De mindketten tudjuk, hogy akkor be kell vonnod az államiakat. Se embered nincs elég, se pénzed. Csak egy zöldfülű helyettesed van meg két részmunkaidősöd. – A nyakát nyújtogatva nézett Mills felé, mintha félne a következő kérdésére adandó választól. – Felhívtad már őket?

– Téged hívtalak fel.

– Én és az isteni szerencsém – mondta Edgars. – Add át az államiaknak, és le van tudva a gond.

– Inkább nem. Intézzünk minél több mindent mi, minél gyorsabban. Troy csinálja a boncolást, és bármit is talál, tudni akarok róla, még mielőtt elküldeném másnak a bizonyítékot. Megértetted, Troy?

– Igenis.

– Helyes – mondta Mills, és pislogott. – Esetleg felhasználhatnád azokat a kontaktjaidat, akikkel mindig hencegsz, hogy meggyorsítsd a mintaelemzés folyamatát.

Megint Edgars felé fordult.

– Hallottad, mi volt Ramsey seriffel Mecklenburgban. Majdnem egy éve lekapcsolt egy drogkartellt. Azóta is a bírósági fogdában ülnek, várják a laboreredményeiket, hogy tárgyalásra kerüljön az ügyük. Ez van, amikor bevonjuk az államiakat. Utálom, ahogy azok a laboros okostojások ránk néznek.

Edgars felemelte a kezét, hogy lekeverje Millst, hallotta már elégszer ezt a monológot.

– Hol a gyanúsított? – kérdezte.

– Amott ül, a furgonom hátuljában. Jelezném, hogy deréktól lefelé csuromvíz.

Edgars hunyorogva odanézett.

– És ki az?

– Egy Zeke Hathom nevű fazon.

– Hathom. Nem miatta hívtál múltkor? Nem őt kerested betörésért?

– Az a fia volt. Rohadt bűnözőfamília.

– El tudom képzelni. De nem meglepő, mi? Amúgy mi lett azzal a sráccal?

– Még mindig nem találjuk. Vagy meghúzta magát valahol, vagy lelépett a megyéből.

– Gondolom, hogy kivagy tőle. Mindenesetre legalább egyet elkaptál.

– Ja, de ez kicsit azért kellemetlen. Zeke-et errefelé nagyon szeretik. Templomba jár, a fűrésztelepen dolgozik. Nincs priusza, csak kicsit szerencsejátékozik néha. Meg fiatalabb korában nyilvánosan részegeskedett.

– Hát, az emberek nem mindig olyanok, amilyennek látszanak. Lehet, hogy eddig csak mázlija volt, és ennek most vége. A szerencse sem tart örökké.

Néhány pillanatig szó nélkül álltak, mintha valamilyen kényelmetlen, de mély értelmű kijelentés hangzott volna el, amelyet meg kellett emészteniük.

Végül Edgars törte meg a csendet:

– Mutasd meg nekünk a holttestet.

Odamentek a szalaggal elkerített területre, ahol Tom Janders hevert. Troy a hiányzó szempár láttán elmotyogott egy úristent, aztán felvette a szemüvegét és a kesztyűjét, és elkezdett ismerkedni a feladattal, kezdésnek megnézte a férfi hátán lévő sebet.

– A helyettesed mozdította meg?

– Aha.

– Hát, gondolom, ha nem teszi, ennyink se lenne.

Edgars utasította a technikusokat, hogy segítsenek zsákba rakni a hullát, Edgars és Troy pedig elsétált Millsszel ez utóbbi furgonjához, hogy átírják Troy nevére a holttest felügyeleti jogát.

– Azt mondtad, az áldozatnál nem voltak papírok. Volt valakid, aki be tudta azonosítani?

Ekkor egy ’93-as, zöld Honda Accord behorpadt anyósülésoldallal, és foszladozó szigszalaggal alig a helyén tartott lökhárítóval, maga mögött porörvényt húzva lefékezett mellettünk, és Ferriday Pace pattant ki az autóból. A por pillanatokon belül elvegyült a romok felől érkező, fanyar füsttel.

– A házam! – kiáltotta. – A házam!

A nő elhúzott Will mellett, úgy kerülve ki az ott állókat – Edgars seriff embereit –, akár egy futójátékos. Szívszakadva üvöltött, mintha vért vagy magát a halált hozta volna magával.

– Úristen! – kiáltotta, és zokogva összerogyott.

Mills seriff odalépett hozzá, és amikor a nő megpróbált arrébb menni, a korát meghazudtolóan sportosan elkapta, ölelésbe fonta, amelyből az megpróbált kitörni, úgyhogy másodpercekig mintha valamiféle kába transzban táncoltak volna, de aztán a nő megadta magát, és sírni kezdett a férfi karjaiban. A seriff érezte az atlétáján a könnyeit, hajlakkja és izzadsága szagát, aztán a nő szembefordult vele.

– Hol van? – kérdezte. – Hol van Tom?

Mills a nő szemébe nézett, és megsimogatta a hátát. A nő újra megpróbált kitörni, de a seriff tartotta, és úgy beszélt hozzá, ahogy egy lóhoz vagy kutyához vagy csecsemőhöz beszélt volna, megnyugtató, lágy suttogással, amelyet egyedül a nő hallhatott. Egészen addig abbahagyta a rágózást, amíg a nő látszólag meg nem nyugodott egy kicsit. Will figyelt, célra tartotta a fényképezőgépet, és már azelőtt hallotta a zárkioldó kattanását, hogy tudatába került volna, célra tartja. Szinte el sem jutott az agyáig, mire már több képet is készített. Eddig azt hitte, Mills csak egy szimpla fazon, akit a munkáján kívül semmi sem érdekel. Erre tessék, itt próbál megnyugtatni egy nőt, aki mindjárt megtudja, hogy elvesztette a gyermeke apját.

– Nyugi, itt vagyok – mondta Mills halkan, mintha más nem is lenne itt rajta és Dayen kívül, aki a lánya vagy akár az unokája is lehetett volna. A nő bólogatott, és felnézett a férfi szögletes, időtlenséget sugárzó arcába. Millsnek hangsúlyos járomcsontja volt, és fittségről árulkodó, napbarnított bőre, ezüstösen fénylő, rövidre vágott haja, kicsit úgy festett, mint egy fiatal srác, aki életében először lát valamit. – Tarts ki! Nyugalom – mondta. – Mindenről gondoskodunk. Minden rendben lesz. Minden rendben lesz.

A nő mintha valamiféle transzba került volna. Mills elkísérte a kertből, ahol Tom holtteste hevert. Daynek hamarosan be kell majd azonosítania.

– De Tom.

– Ő már nincs velünk. Sajnálom.

A nő összeomlott Mills karjában. A férfi biccentett az egyik technikusnak, aki odajött gondjaiba venni Dayt, de az csak pillanatok múlva szedte össze magát valamelyest.

– Honnan érkezett ide, Miss Pace? – kérdezte Mills magázásra váltva, amikor már mindenki hallotta.

Will hegyezte a fülét, miközben odasétált az Accordhoz, és levette róla a gyújtást. Benézett a hátsó ülésre, ahonnan egy baba bámult rá. Tom kislánya, Destinee, arca akár a sűrű tejszín. Will láttán azonnal sírva fakadt.

– Vásárlásból – válaszolta Day. – Jöttem vissza a városba, és közben megpakoltam a kocsit.

– Mikor ment el a városból?

– Tegnap délután.

A baba panaszosan, vigasztalhatatlanul bömbölt.

Day odament hozzá, felvette, és elkezdte ringatni, a baba pedig jól megnézte magának a férfiakat.

– Miss Pace, jöjjön be velünk az őrsre – mondta Mills. – Intézkedünk, hogy mindene meglegyen, legyen hol aludnia. – Megbillentette a kalapját, és hozzátette: – Nagyon sajnálom, hogy elvesztette Tomot.

Mills odament Willhez, Day pedig egy elhagyott gyermek tanácstalan tekintetével nézett utána.

A seriff a bajusza alatt azt mondta:

– Hála az égnek, hogy ez nem a városban történt, ott mindenki odacsődült volna. Mindjárt végzek itt, aztán beviszem Zeke-et a rendőrbíróhoz, intézek mindent, amit kell.

– Segítsek? – kérdezte Will.

– Csak fejezze be a fényképezést, aztán menjen haza, szedje rendbe magát, és tízkor találkozzunk az irodában. Legyen velem, amikor beszélek Zeke-kel.

– Igenis.

– Buddynak és Silasnak szólok, hogy maradjanak itt. Szép munka.

Will amilyen alaposan csak tudta, körbejárta a szánalmas ház még mindig füstölgő romjait, lefotózta különböző szögekből, és csinált egy videót is a saját nézőpontjából, a seriff ezt mindig hasznosnak tartotta. Nem mintha ez most sokat érne, gondolta Will. A tűz a bűnözők kebelbarátja. Eszébe jutott Zeke. Te jó ég, letartóztatta Mr. Hathomöt. Mintha ezer éve történt volna.

Miközben távozott, az övébe akasztott hüvelykujjal álldogáló Silas biccentett neki.

– Szép volt, öreg. – Will láthatóan nem értette, mire céloz, mert Silas kifejtette: – Hogy bementél, és kihoztad az egyedüli bizonyítékot, szerintem legalábbis nem lesz több.

Buddy hozzátette:

– Holtbiztos, hogy valami pénz vagy ilyesmi van a dologban. Ezek mindig a pénz meg a drogok miatt ölik egymást.

Will bólintott, bemászott a furgonjába, hátradöntötte a fejét és becsukta a szemét, kis híján elaludt, és eltűnt.

– Bassza meg – sóhajtott.

A hátsó úton ment vissza a birtokra, elhaladva a fekete tesók meggyalázott faházai és lakókocsijai mellett, amelyek úgy álltak elszórva az ültetvény környékén, mintha valamiféle keringési pálya vagy mágnesesség tartaná őket a közelében, időbeli és térbeli kötelék egyaránt. Átzötyögött a dohánnyal és szójababbal teleültetett mezőkön, amelyek felett üres, furnérlemezből ácsolt tornyok őrködtek, háttérben a magas fenyőkkel, aztán leparkolt a ház mögött, amely a fák miatt nyáron alig látszott az útról, télen pedig sivár sziluett volt csupán egy enyhe emelkedőn. A kertet olyan régóta benőtte a növényzet, hogy leginkább elvadult tisztásra emlékeztetett, nem is látszott már a rekonstrukció évét – 1819-et – és a birtok nevét – Ígéret Földje Ültetvény – jelző tábla, sem az „Eladó, közvetlenül a tulajdonostól” jelzés, amelyet több mint tíz éve szúrtak a földbe. A fák görnyedt öregemberekként hajoltak közel a házhoz. Egyedül az épület sugárzott némi büszkeséget egy különben rég magára hagyott és elfeledett helyen. Gyakran tekeregtek be a házba kígyók, fénylő bőrű birtokháborítók, akik a talapzat összes repedését kihasználták, levetve magukról hosszú bőrüket, a meggyötörtség és magány összetekeredett mementóit, és eszelősök kanyargó, olvashatatlan kézírását idéző pózokban aludtak, Willnek lefekvés előtt minden este be kellett néznie miattuk az ágya alá. A ház olyan volt, akár egy hajótörés maradványa. Az egyik ablak bedeszkázatlan volt, pusztán azért, mert aki a munkáért felelt, nem vásárolt elég furnérlemezt. Aztán a munkát ugyanúgy itt hagyták, mint a házat.

Will kicsusszant a furgonból, és bevágta maga mögött az ajtót, öregnek és elnyűttnek és nehéznek érezte magát, egy jó zuhany is ráfért már. A látképből jókora részt kitakart a kudzu a maga gazdag, zöldellő monotóniájával, olyan lágynak érződött a kőkemény és tüskés tájon, akár hús a csonton.

Will még a házon kívül levette a csizmáját, egymáshoz csapta és lerakta őket az ajtó mellé. A zoknija felgyűrődött a lábujjáig, úgy lépett be a hátsó verandára nyíló ajtón. Ezt a részt még az ötvenes években adták hozzá az épülethez, és egy vadhúsfagyasztó berregett benne, valamiféle elrozsdásodott koporsó képét idézte. Nekiállt kávét készíteni, és miközben lefőtt, lehámozta magáról tönkretett ruháját, lezuhanyozott és megborotválkozott.

Felvette az egyenruháját, megtöltött egy csészét a gőzölgő itallal, letette a konyhapultra, és leült, keze félúton megállt keményített, még nem betűrt ingje legfelső gombjánál, és megakadt a szeme a napon, amely már most tűzött a szürke, fáradt vidék felett. Azt tervezte, hogy ma elugrik Richmondba, de a gyilkossági ügy fényében kevéssé érezte sanszosnak, hogy ez összejön. Samnek bele kell majd törődnie. Ez az egész mindent a feje tetejére állít.

Amennyire csak tudott, figyelt Edgarsra és Millsre, hallotta ez utóbbi megjegyzését Hathomékről és arról, hogy Sam bujkál valahol, vagy meglógott a megyéből, és letartóztatási parancs van érvényben ellene. Eszébe jutott az az éjszaka a múlt hónapból, amikor kihívták egy betöréshez, elkapta a tettest, az illető furán viselkedett, szökésben volt egy tele hátizsák csúcsminőségű, hangosan zörgő, monogrammal ellátott ezüstneművel. Will kiszállt a furgonjából, és megpróbálta előállítani a férfit, aki váratlanul a padlóra küldte egy ütéssel, még mielőtt ő megbilincselhette volna, aztán szitkozódott és sírt, majd nekiállt könyörögni, a keresztnevén szólítva Willt. Ő felállt, nem értette, honnan ismeri ez a fickó, letörölte fűfoltos egyenruháját, betuszkolta a tettest a hátsó ülésre, beült a volán mögé, felkapcsolta a belső világítást, és belenézett a visszapillantó tükörbe. A fényben alig ismert rá a hátul ülőre. Sam árnyékát látta csupán, de tény, hogy Sam volt az. A közelmúltban hallott mindenfélét – a rehabról, a letartóztatási parancsról –, de hogyan változhatott meg fizikailag ennyire olyasvalaki, akit olyan jól ismert? Sam régebbi sérüléseiről persze tudott, de egészen más embert látott a visszapillantó tükörben, és emlékeztetnie kellett magát, hogy tíz éve nem járt már itthon. Sam vézna volt, az arca tele karcolásokkal és sebhelyekkel, még vérzett is, Will csak később tudta meg, hogy ez alapján talán fentanillal üthette fel a heroint.

– Te meg mi a francot csinálsz? – kérdezte Will.

– Kanalakat lopok.

– Azt tudod, hogy letartóztatási parancs van rád?

– Akkor mindenhogyan rábasztam. Ennyi erővel csinálhatom ezt tovább, amíg elkapnak.

– Hát, most elkaptak.

– Rohadj meg!

– Én úgy tudtam, rendben vagy. Azt hittem, rehabra mentél.

– Öcsém, nyolcvankilenc napig józan voltam.

– Mi történt?

– Úgyse értenéd. Pontosan olyan vagy, mint az összes többi köcsög, aki meg akarja mondani nekem, mit csináljak. Könnyű lehet neked, csak ücsörögsz és kitalálod, hogyan éljem az életem. Hát, baszódj meg!

– Hogy mondhatsz nekem ilyet?

– Leléptél.

– Te is tudod, baszki, nem volt választásom.

– Na jó, vigyél csak be, hol nem szarom le.

Ekkor Tania hangja szólalt meg a rádióból.

– Will, mondj valamit! Helyzetjelentést kérek.

Will közel emelte a szájához a rádiót, újra belenézett a visszapillantó tükörbe, az arcán formálódó duzzanat láttán elmormogott egy káromkodást, aztán belenézett a saját szemébe.

– Kurva élet – sóhajtotta, de még mindig nem nyomta meg a vétel gombot.

– Will, helyzetjelentést kérek – ismételte meg Tania.

– A gyanúsítottnak semmi jele.

– Megismételnéd?

– A gyanúsítottnak semmi jele. Meglépett.

– Vettem – mondta a nő. Will elég jól ismerte ahhoz, hogy kihallja a hangjából a hitetlenkedést. El fogja mondani a seriffnek, és kapja majd érte az ívet. Aztán Will kapja majd érte az ívet. Mills számára elsődleges szempont volt, hogy az újságok csak akkor írjanak a seriffhivatalról, ha kedvező színben tüntetik fel. Will hogy a francba fogja megmagyarázni neki a monokliját és az egyenruháján lévő fűfoltokat?

Amikor hátrafordult, Sam megszólalt:

– Baszki, haver. Nyakig benne vagy.

Will szúrós szemmel nézett rá, már nyitotta is a száját, hogy elküldje az anyjába, de Sam elnevette magát, és ez átragadt Willre.

Most végigsétált a háza folyosóján. A padlót széles deszkák alkották, amelyeket az elmúlt kétszáz évben kilapítottak a használat során, itt-ott kopásnyomok látszottak rajtuk, ahol egykor finoman megmunkált szőnyegek fedték. Elhaladt a társalgó előtt, amelynek falait molyette francia tapéta borította az 1830-as évekből, és felment a lépcsőn, belépett a nővére gyerekkori szobájába, és egy stósz könyv mellett heverő matrachoz lépett.

Megbökte Samet.

– Hé – mondta neki. – Lefőtt a kávé. – Lehúzta róla a takarót, újra megbökte, és legyalogolt a konyhába.

A verandára nyíló ablakon át kinézett a mezőkön elszórtan álló fákra. Egyszerre érződött a növényzet elburjánzottnak és sivárnak, a bőség sivatagának. Azért fogadta be Samet, mert hinni akart benne, hogy a múlt nem szükségképpen határozza meg a jövőt, és azt szerette volna, ha Sam is képes hinni ebben. Az errefelé élők mintha a legyőzöttség ködében éltek volna, akár maguknak köszönhették, akár örökölték ezt. A fehéreknek a veszett ügyük volt a keresztjük, a feketéknek a rabszolgaság. Az ember azt gondolta volna, egymás ellen vannak, de valójában ugyanabba a lövészárokba ásták be magukat, az állam többi része, az ország többi része pedig nagyon messze esett innen. Virginia átalakulóban volt, az Euphoria megyéhez hasonló helyek hátramaradtak. Will nem értette, az itt élők miért térnek vissza rendre azokhoz a dolgokhoz, amelyek egész biztosan fájdalmat okoznak nekik. Mintha az élet nem is valamiféle vég felé tartana, hanem csak újra meg újra visszakanyarodna valamihez.

Öv zörgését hallotta, és Sam jelent meg a folyosón, a tarkóját vakarta, didergett, a napsugaraktól aranylónak tűnő porfátylon át közeledett. A bal szeme körüli sápadtság, a kényszeres pislogás, elmozdult orra és állkapcsa, és annak ellenére, hogy látványosan inkább a bal lábát használta, egészségesebbnek tűnt, mint egy hónappal korábban. Még mindig túl sovány volt, túl sok sebesülés borította, és kellemetlen látványt nyújtott, de a kinti munka jót tett neki.

Sam Will karja felé biccentett.

– Veled meg mi történt?

– Semmi – legyintett Will. – Hogy aludtál?

– Jól. Egész éjjel elvoltál?

– Aha. – Will nem tudta, mondjon-e ennél többet. Töltött Samnek egy bögre kávét, és odaadta neki. – A görögdinnyés részt gazold ki rendesen. A tőkékre vigyázz! A homoki babot már le lehet szedni. Némelyik paradicsomtövet metszd meg és kötözd fel. A temető, asszem, rendben van. A dohány is.

– Azt mondtad, ma Richmondba mész.

– Megyek is, amint tudok.

– Azt mondtad, ma mész. Vagy lehet, hogy van valamid, amiről nem tudok?

– Most csak egy kis füvem van, nyugodtan szolgáld ki magad.

– Nem fűre céloztam.

– Megyek, amint tudok. Valami közbejött.

– Megígérted. – Sam közel állt a síráshoz.

– Sam, Tom Janders meghalt.

– Micsoda? – Sam hátralépett, ösztönösen felemelte a kezét, és végighúzta az arcán.

– Ma reggel.

– Hogyan? Oda kell men…

– Semmiképp sem mehetsz oda. Tom halott. Úgysem tudsz már segíteni rajta.

– Na és a mamája? És Day?

– Majd rájuk nézek. De ha bárki megtudja, hogy itt vagy, mindketten állati nagy szarban leszünk. Ma foglalkozz a kerttel. Még meglátom, el tudok-e ugrani Richmondba. De egy gyilkossági nyomozásnál…

– Gyilkosság? Gyilkosság? Ki a franc ölte volna meg Tomot?

Will el sem akarta hinni, hogy elszólta magát. Fáradt volt, nem figyelt oda. Azt viszont nem kockáztatta meg, hogy elmondja Samnek, az ő apja az első számú gyanúsítottjuk. Sam erre gondolkodás nélkül lelépett volna. És ha nem kapják el, könnyen lehet, hogy túladagolja magát, épp elég mázli, hogy eddig nem tette meg. Jobb, ha nem tud róla. Willnek úgy sikerült válaszolnia, hogy egy szót sem szólt Zeke letartóztatásáról.

– Nem tudom. Ígérd meg… ígérd meg, hogy itt maradsz, ahogy megbeszéltük. Csak amíg kitaláljuk, mi legyen.

– A mobilom még nálad van?

– Emlékszel, miben egyeztünk meg. Most nem telefonálgathatsz senkinek. A hívásokat le lehet nyomozni.

– Faszomba már. A füved hol van?

Will végül elindult a bíróság épülete felé. Visszagondolt, Tom hogyan bukkant fel a dohányültetvényből, karjában Sammel, mintha az elmúlt tizenhárom évből lépett volna ki. Will hibája volt, becsukta a szemét, akkor és most is, hogy inkább ne lássa a nyomorúságos bűnök világát.

3.

Floressa Hathom még épp időben ért a dawni bíróság épülete elé ahhoz, hogy lássa, amint Mills seriff az Allen nevű rendőrbíró elé viszi a férjét. A bíró álmos tekintetű férfi volt vörös orral, hófehér hajjal, az arca pedig olyan volt, mint egy zsinóros táska összehúzva. A Floressa vállára vetett retikül egészen aprónak tűnt, ahogy a nő elegáns ruhában, kiegyenesített hajjal, vöröslő szemmel és kimerülve állt a helyiségben. Will Seems késett pár percet, aztán a seriff és a helyettese beszámolt a reggeli eseményekről – Will Seems megtalálta Tom Janders holttestét, rádión jelentette, kiszúrta a helyszínről menekülő Zeke Hathomöt, aztán a seriffel üldözőbe vették és letartóztatták –, a bíró pedig megadta a felhatalmazást, hogy őrizetbe vegyék Zeke-et az Euphoria megyei börtönben, óvadék letételének lehetősége nélkül, legalább a pénteki, azaz holnaputáni vád alá helyezésig. Egyikük sem – sem a bíró, sem Zeke, sem a seriff, sem Will – nem reflektált Floressa jelenlétére. A nőnek úgy tűnt, mind szégyellik magukat.

Miközben elvezették Zeke-et, Floressa a tárgyalótermen kívüli folyosón egy zsebkendővel megtörölte a szemét. Néhány perccel később benyitott a seriffhivatal ajtaján.

– Beszélni akarok Zeke-kel – közölte.

Mielőtt Tania bármit is mondhatott volna, Mills seriff kilépett az irodájából.

– Mrs. Hathom – üdvözölte.

– Vigyen a férjemhez!

– Még nem volt időnk kikérdezni.

– Tudja jól, hogy barátok voltak. Bárki megmondhatja.

– Nem hallott még olyat, hogy barátok összevesznek?

– Nem ez történt. Tegnap este találkoztam Zeke-kel. Nem volt mérges Tomra.

– Mrs. Hathom, nekünk kötelességünk kivizsgálni Tom halálának minden lehetséges okát. Megígérem, hogy a végére járunk.

Floressa ekkor meglátta Willt.

– Ha egy jó gyerekre egyenruha kerül, teljesen megváltozik.

– Nem, asszonyom – mondta Mills. – Ő egy jó ember, aki csak a munkáját végzi.

– Hát, asszem, nem véletlenül mondják – jegyezte meg Floressa. – Apja fia.

Willre szegezte a tekintetét, szeme gyengeség jeleit, puhaság és erő jeleit kereste rajta.

– Zeke ártatlan – jelentette be a helyiségnek. – Mindenki tudja, nincs abban az emberben egy gramm rosszindulat se. Néha azt kívánom, bárcsak lenne. Bennem van helyette is.

– Mrs. Hathom, muszáj lesz hagynia, hogy végezzük a munkánkat – mondta Mills. – Amint megkapjuk a laboreredményeket, keresni fogjuk.

– Ide hallgasson, Mr. Mills, nem mindig a bizonyíték a legfontosabb ám. Ott van az is, amit nem látunk. Amiben csak hiszünk. Hiszünk a jogban, mert az igazságot képviseli.

– Ezt a munkát nem végezhetjük hitre alapozva. Azzal inkább szép fehér kápolnákban boldogul az ember. – A férfi felemelte a kezét, mintha esküt tenne. – Hiszek én istenben, istenfélő keresztényként nevelkedtem. A hitnek megvan a maga helye, de a mérleg másik serpenyőjébe kell egy kis egészséges kétely. Máskülönben csak lógunk a levegőben.

– Szóval maga kételkedik Zeke-ben, pedig az az ember soha a légynek se ártott, kivéve, amikor berúgott, és kezet emelt valakire.

– Mrs. Hathom, bárki képes bármire. Akármennyire is kellemetlen ezt beismerni.

A nő ellenkezni készült, de aztán Willre nézett.

– Jó, ez valószínűleg igaz – mondta. Megint a seriff felé fordult. – Később visszajövök, remélem, akkor láthatom.

Azzal sarkon fordult, és súlyos léptekkel kimasírozott az ajtón, mintha valamilyen nagy, láthatatlan, de fizikai terhet cipelne.

– Helyettes – szólalt meg Mills.

Will követte a seriffet az irodájába, ahol leült, és végignézett az ott ülő Ferriday Pace-en. A nő csinos volt, de zilált, a babáját szorongatta, és óriási, feneketlen fantomszemekkel nézett ki enyhén szeplős arcából, homlokába egy kósza tincs lógott eperszőke hajából, amelyet enyhén begöndörített. Bizonyos értelemben úgy nézett ki, mint egy gyerek. Mivel Will évek óta máshol élt, eddig csak néhányszor látta, és akkor is messziről, a szupermarketben vagy a parkolóban, de volt benne valami ismerős, ami megragadta a figyelmét. Tommal két-három héttel ezelőtt találkozott legutoljára, és mély szomorúságot érzékelt rajta, arra gondolt, biztosan nincs rendben valami otthon. De lehet, hogy magával a környezetükkel volt gond: Euphoria megye mintha a legtöbb lakójára satuként szorult volna, vagy agyonnyomta, vagy elűzte az embert, hogy máshol próbáljon szerencsét. Középiskolás korában Tom még tartott valamerre. Will most némileg zavarodottan próbált rájönni, a férfi hogyan bútorozhatott össze az előtte ülő nővel, de közben Dayen is a Toméhoz hasonló bánatot érzékelt. A nő huszonnyolc éves volt, három esztendővel fiatalabb a férfinál, de az sugárzott belőle, hogy idősebb és megviseltebb a koránál. Az arcát horzsolás borította, amelyet sminkkel próbált elfedni. Az érződött rajta, hogy rengeteg energiát öl szégyene takargatásába. Úgy rakta össze magát, mint egy kislány, aki a puszta akaraterejének köszönhetően képes elérni, hogy a filléres, egymáshoz sehogy sem illő ruhadarabjai valósággal ragyogjanak rajta. Körmeit csillámló lilára festették a vietnámi szalonban, ahol dolgozott, V nyakú inge alacsonyan volt begombolva, farmerje pedig olyan rövidre volt vágva, hogy az elülső zsebe kitüremkedett a kirojtosodott perem alól, felfedve kissé lebarnult, de inkább sápadt, szeplős bőrét. Alkarján és bokáján tetoválások virítottak, máris bezöldülve az eltelt évektől.

– Csak pár kérdést szeretnénk feltenni – vágott bele Mills seriff. – Ez nem kihallgatás. Miss Pace, tisztában van vele, hogy jogában áll beszélni egy ügyvéddel?

– Már mama vagyok, nincs takargatnivalóm.

Az állítás annyira abszurd volt, hogy Mills egy pillanatra abbahagyta a rágózást. Ferriday úgy beszélt, mint egy vidéki lány, aki se nem fehér, se nem fekete, hanem mintha semmilyen rasszba nem tartozna, és olyan öntudatosság érződött rajta, amilyennel Will ritkán találkozott, de arra utalt, hogy sok mindenen átesett már.

– Mikor látta utoljára Tomot? – kérdezte Mills.

– Tegnap reggel.

– Tehát kedden, július tizenkilencedikén – mondta a férfi, és felírta. – És hol volt tegnap este?

– A városon kívül – válaszolt a nő felfelé vitt hangsúllyal. Úgy tűnt, mintha szégyenlős vagy zavarban lenne, kérdésszerűséget csinált az állításból, akárha megerősítést várna rá. Úgy festett, mint aki megint sírni fog. Az arca elé emelte a tenyerét, és megtörölte vele. Mills fészkelődött egy kicsit.

– Hol járt? És miért? Segítsen válaszokat találni a kérdéseinkre.

– Nem szeretném elmondani.

– Pedig jobban járna. A kedvesét megölték.

A nő abbahagyta a baba ringatását, és becsukta a szemét, mintha imádkozna.

– Azt hittem, a tűz volt.

– Találtunk másra utaló bizonyítékot. Kérem. Mondja el, mit tud, ki tehette ezt, hol volt ön. Csak így segíthetünk.

Day felsóhajtott, Millsre nézett, és a vállán lévő kendőt megigazítva, finoman megpaskolta a baba hátát. A retiküljéből egy kézzel kiemelte a tárcáját, abból pedig egy összehajtogatott papírlapot, és úgy nyújtotta át Willnek, mintha egy iskolai órán passzolna oda egy cetlit egy osztálytársának, és mindeközben végig a seriffen tartotta a tekintetét.

– Szóval? – kérdezte Mills.

– Ez egy blokk egy motelből – válaszolt Will. – A Rebel Innből.

– Mit keresett ott?

– Hazamentem, hogy találkozzam egy szerettemmel.

– Kivel? – kérdezte Mills.

– A Sassafras Ridge-en él egy nő, nagyinak hívom, nem vér szerinti rokonom, de akkor is nagyinak hívom.

Mills magában mosolygott.

– Az nem az az öreg tenyérjós a Snakefootban?

– Na, ezért nem akartam elmondani. Tudtam, hogy csak kinevetne.

– Miért ment hozzá?

– Néha meglátogatom.

– De minek töltötte ott az éjszakát? Nem egészen egy óra alatt visszaért volna.

– Elfáradtam. A babát meg kellett etetni. Nehogy már ne vehessek ki egy motelszobát, ha szeretnék.

– Talán problémáik voltak Tommal?

– Nem, uram. Csak elfáradtam, ennyi.

– Szólt róla bármikor is Tomnak, hogy nem tölti otthon az éjszakát?

– Azt hiszem, írtam neki. Már nem emlékszem. A baba sírt, meg kellett etetnem és le kellett fektetnem. Tudtam, hogy Tom úgyis kártyázik az Arnie’s Lounge-ban, és elveszíti az összes pénzét. Nem mintha már számítana.

A baba közben annyira felspannolta magát, hogy nem egyszerűen sírt, hanem bömbölt. Day ekkor úgy nézett a seriffre, mintha olyasvalamit szeretne kérni, amit egyedül ő érthet meg.

– Elnézésüket kérem, uraim. Most muszáj lesz megetetnem – mondta a nő, két könnycsíkkal az arcán és reszkető hangon.

Elkezdte igazgatni a melltartóját, mire a férfiak komoly arccal, egyszerre felálltak, és az ajtóhoz mentek.

– Itt leszünk kint – jegyezte meg Mills.

Will a küszöbről hátrafordult. A nő rápillantott.

– Aközött, hogy elment, és hogy reggel találkoztunk, járt otthon?

– Nem, uram. Egész éjjel távol voltam, csak akkor értem haza, amikor találkoztunk, arra, hogy ég a házam… – itt megremegett a hangja – …az uram pedig halott.

– Helyettes – mondta Mills, azzal bezárták maguk mögött az ajtót, elsétáltak, és leültek Will íróasztalához. A régi radiátor mellett volt, az ablak alatt, ahol le volt engedve a redőny. Will arrébb tolt egy kupac aktát. Tania a szoba túlvégén tette a dolgát.

A férfiak egy pillanatra mozdulatlanok lettek, mintha visszatartanák a levegőt.

– Ön is tudja, hogy nem Zeke tette – mondta aztán Will.

– Dehogy tudom.

– Ismerem Zeke-et.

– Az kevés. Meg kell várnunk a laboreredményeket. Maga is jól tudja.

– Tudom, hogy rosszul áll a szénája. De biztos, hogy nem ennyire egyszerű a dolog.

– Nem indulhat ki ebből. Több mint egy éve dolgozik seriffhelyettesként. Nagyon jól tudja, hogy nem szabad elfogultságból eltekinteni a tényektől.

– Igen, uram, tudom.

– Amúgy meg mi az istent csinált arrafelé? Hogyhogy Turkey Creekből jelentette a tüzet?

– Egyszerűen ott aludtam.

Mills magában kuncogva rázta a fejét.

– Húzós élete lehet. Rossz a lelkiismerete? Rémálmai vannak?

– Tiltja a törvény az álmatlanságot?

– Azt azért tartsa észben, hogy egy kevésbé tapintatos ember komolyabba is utánajárna, hogyhogy maga arrafelé volt, a városnak azon a részén, meg hogy miért fésülte át ezt a sok aktát, mintha memorizálni próbálna valamit. Aha, ne higgye, hogy nem tűnt fel.

Willre meredt. Nedvesen cuppogott, ahogy rágózott és vette a levegőt. Úgy tűnt, mondani szeretne még valamit, de megrázta a fejét, mintha nagy kár lenne érte, Will pedig nem kapcsolt, hogy mire gondol.

– Tudom én, hogy terhet cipel, fiam – mondta végül a seriff. – De ma nagyon jól tette a dolgát a háznál. Lehet, hogy meg is szerezte nekünk a perdöntő bizonyítékot. Hívja fel azt a motelt, és kérjen megerősítést, hogy Miss Pace ott járt, aztán szóljon nekem, mit derített ki.

Mills körbenézett a helyiségben, eszébe jutott ez-az, ami megváltozott benne, visszagondolt, milyen volt az ő helyetteskorában, és milyen volt még régebben, amikor az apja volt a seriff. A Dél világa igencsak kemény tud lenni, ebben a munkakörben pedig alaposan kiismeri az ember a jó és a rossz határait. De akkoriban legalább el lehetett jutni egyről a kettőre a nyomozói munkával, ha beletették a szükséges energiát. Manapság viszont minél tüzetesebben vizsgálódik az ember, annál jobban eltéved. Látott valamit Willben, amit már évek óta hiányolt a hivatalában. Idősebb a koránál, ebből a szempontból közéjük tartozik. Boldogulni fog. Csak nem szabad túlhajtania magát, és meg kell tanulnia csapatban dolgozni.

– Mrs. Hathomnek egyvalamiben igaza volt – jegyezte meg Mills. – Maga sok szempontból olyan, mint az apja.

– Ő lelépett – mondta Will. – Én visszajöttem.

– Ez igaz. De nem tudom, ennek talán köze van ahhoz, hogy képtelen a saját házában aludni. Na jó, térjünk vissza a lényegre. Holnap reggel egyből szeretném látni a jelentését az asztalomon.

Will felállt.

– Igenis, uram.

– Csak nem máshol van dolga?

– Azt hittem, végeztünk.

– Távolról sem.

Will megköszörülte a torkát.

– Uram, Silas és Buddy ott van a bűntény helyszínén, Troy meg elvan a bizonyítékkal. Kivehetném a ma délutánt?

A seriff a padlóra nézett.

– Vegyük úgy, hogy fel se tette ezt a kérdést. Beszélnünk kell Zeke-kel, át kell fésülnünk a Hathom-házat, be kell hoznunk valakit kihallgatásra, aki tegnap este találkozott Tommal, magának meg kell írnia a jelentést, de mindenekelőtt el kell mennie Mrs. Claudette Jandershez, hogy tájékoztassa a történtekről.

– Uram?

– Gyorsan fog terjedni a pletyka. Mrs. Jandersnek joga van tőlünk megtudni, hogy Tom halott. Derítse ki, hajlandó-e az az asszony befogadni magához Miss Pace-t arra a kis időre, amíg rendeződik a helyzet. Aztán, amikor visszatér, nekilátunk a többi dolognak.

Mills fütyörészett egy sort, felállt, és kinyújtózott.

– Tania, drága! Adja meg Willnek a címet.

– Igen, uram – mondta a nő. Mills már fordult is az irodája ajtaja felé, és bement.

– Gratulálok – jegyezte meg Tania, amikor Will odalépett az asztalához. – Mármint azért, hogy kihoztad onnan Tomot.

– Bárcsak ne jártam volna ott!

– Megértem – mondta Tania együttérző arckifejezéssel. – De ne felejtsd el, nem te tehetsz róla, hogy Zeke ott volt. Te csak azt tetted, amit kellett.

A nő felnézett az íróasztaláról, mire Willnek bevillant valami, ahogy időnként szokott, és elfordította a fejét. Tania is a megyében nőtt fel, egy évvel volt fiatalabb nála. Ő a népi főiskolára járt, és más diákokat tanított, mielőtt beiratkozott volna a rendőr-akadémiára, de hiába dolgozott már több éve a seriffhivatalnál, a mai napig diszpécserkedett, rendezte az aktákat, sőt még ebédért is őt küldték ki. Willt gyötörte némi bűntudat amiatt, hogy Mr. Grady kilépése után őt vették fel, miközben kézenfekvő döntés lett volna Taniát terepre küldeni.

A nő megköszörülte a torkát.

– Figyelsz? Kérsz tollat és papírt?

– Mondhatod – felelte Will.

– Walker Court Road ötvenkettő.

– Walker Court Road ötvenkettő.

Will már lépett is ki az iroda ajtaján, örült, hogy kiszakadhat onnan. A fejébe nyomta a kalapját, és végignézett a városon. Látta a Konföderáció veteránjainak tiszteletére emelt szobor hátát – elszántságot sugározva, sötéten állt a dawni bíróság fehér oszlopai előtt magasodó két magnóliafa árnyékában –, a tűző napot és a repedésekkel szabdalt járdákat. Hiába közeledett az ebédidő, alig valaki járt-kelt az utcán. Tehát Walker Court Road ötvenkettő. Elindult arra, gondolva, hogy a testmozgás jót tesz majd, de mire elérte a szomszédos utcát, már átizzadta az atlétáját. Az utcát a pázsit mindkét végén két másik szegélyezte, és egy harmadik párhuzamos volt vele, ezek így irreálisan tágas, de közben mégis kicsinek érződő főteret alkottak, amelyen nem volt más, csak az elhagyatott könyvtár – mindig nyitva állt, soha nem járt benne senki –, a gyógyszertár és az Antoinette étterem. Will a száműzetése évei alatt ennek a városnak a képét őrizgette az álmaiban. Ez a hely határozta meg azt, ahogyan a világot látta. Számára minden itt kezdődött, és visszatérni ide olyan volt, mint lelapátolni a földet egy talajba süllyesztett sírról. Olyan tűélesen fel tudta idézni, milyen volt itt felnőni, ahogyan még a mai reggelt sem. Emlékezett, hogy sokszor csak azért jött be a városba, mert nem volt mit csinálni, már túl fiatalon beült a farmon használt furgon volánja mögé, a Texaco meg a Gulf benzinkutakra járt bevásárolni, és senkit sem érdekelt, mit tesz vagy nem tesz, kissrácként olyan lomhának érezte az időt, olyan patyolattiszta ártatlansággal tudta pazarolni, mintha mindig maradna belőle és mindig támaszként szolgálna, ahogyan a hegyeket vagy a természet bármely más elemét veszi készpénznek az ember, azzal a megnyugtató érzéssel, hogy igenis egyben van a világ, csak hagyni kell forogni a kerekeit. Gyakran csak feküdt a richmondi ágyában, becsukta a szemét, és látta-hallotta, milyen is az otthona: az élő-lélegző piedmonti láp, a bozóttüzek és favágás után elültetett fenyők rusnya tönkjei; a vad fürjek trillázása a fojtogatóan sűrű mezőszéli cserjékben; a tökegyformának tűnő utak mentén zajló életről alkotott homályos benyomások; az ültetvényeken dolgozók zord sziluettjei, amint elmerültek a lüktető tűzvörös horizont, a dohánypajták és húsfüstölők alkotta saját kis világukban; a dohány súlyos, gyantaszerű illata, amely édes és jellegzetes, akár a mazsoláé; a keleti síkságok gyapotja, amely puha csillagtakaróként borítja a földeket. Will rendre megpróbált valamiféle ártatlan és ismerős múltat visszahozni, de ilyenkor mindig csak eltávolodott a jelentől, és életben tartotta magában a bűntudatot. Hiba volt talán elhagyni Richmondot? Menekült, hazudott magának és az apjának, amikor azt állította, hogy pontosan a helyrehozatal és a szembenézés szándékával tért haza? Euphoria megye időnként puszta kitérőnek tűnt, mintha egy sehová sem tartó út lett volna, amelyre senki rá se bagózik. Az elhagyatott házak nagy részét csavargók és szerhasználók lakták, olyanok, akik a dohány tragikus örökségének árnyékában éltek, és a főtéren álló boltok is hasonló elnéptelenedés áldozatai lettek. A hely, amely annyi éven át kísértette Willt, most látszólag maga is kísértett lett. Ő meg visszatért ide, furikázott a vidéket átszelő, magas fenyőkkel szegélyezett kétsávos utakon, bekanyarodott apró településekre, amelyeket teljes tévedéseknek látott, és hallgatta az Úr dühösnek hangzó üzenetét, mert nem lehetett mást hallgatni.