A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Beautiful Tempest

Gallery Books, An Imprint of Simon & Schuster, Inc., New York, 2017

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gonda Éva

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2017 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Gonda Éva, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-695-8

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

1. fejezet

Georgina Malory belépett a Berkeley Square-i palota étkezőjébe, hogy csatlakozzon a férjéhez, aki már ott ebédelt. Az ikrek, Gilbert és Adam pont ekkor távoztak a helyiségből, és elviharzottak az anyjuk mellett a lépcsőn. Üres tányérjaik még az asztalon hevertek, de ők már futottak a dolgukra. Tizennégy évesen még mindig nem nőtték ki azt a szokásukat, hogy bárhová igyekeznek, mindig rohanva közlekednek. Georgina belefáradt abba, hogy állandóan korholja őket emiatt.

Georgina gondolatait kizárólag a férje közelgő utazása kötötte le, amelyre reményei szerint csak a szezon végén kerül sor. Georgina helyet foglalt az asztalnál, és felvonta az egyik szemöldökét. Tőle tanulta ezt a mozdulatot, és a hangja is majdnem olyan gunyoros volt, mint a hites uráé.

– Még egy hajó? Nem értelek, James. Miért nem elég az, amit nemrég vettél?

James Malory egy pillanatig bűnbánó arcot vágott, aztán visszakérdezett: – Hogy az ördögbe jöttél rá?

– A legújabb kapitányod idejött ma délelőtt, és azt üzente, hogy néhány napig távol lesz, mert meglátogatja a családját. Közölni akarja velük, hogy vár rá még egy út, mielőtt végleg visszavonulhat, ahogy tervezte.

James karba tette a kezét, de már vigyorgott.

– Tudod, milyen meggyőző vagyok, ha igyekszem. Árulta a hajóját, én pedig megvettem, de kapitánnyal és legénységgel együtt.

– De már vettél egy második hajót!

– Soha nem lehet tudni, drágám. Hátha a fivéreid nélkül kell mennem.

Georgina megcsóválta a fejét, és helyet foglalt a férje mellett.

– Inkább csak szeretnél okot találni arra, hogy ne kelljen velük utaznod, ugye?

– Ugyan már! Ha útközben nem kell elviselnem a társaságukat, szívesen elfogadom a segítségüket ebben a vállalkozásban. Még akkor is, ha csak azért ajánlották fel, mert valaki csaléteknek használta a drága unokahúgukat, és ezt meg akarják bosszulni.

– Ne legyél ilyen rosszhiszemű. Az emberrabló kifejezetten téged követelt váltságdíjul. Szerinted ez őket teljesen hidegen hagyja, és többé nem is gondolnak rá? Mikor történhet meg újra? És hogyan érezném magam, ha újra megtörténne? Hallottam, amikor kijelentetted, hogy nem hagyhatjuk annyiban a dolgot, és még azt is megértem, hogy most nem tarthatok veled. – Georgina felnevetett. – De hét hajóval, James?

– Lehet, hogy nyolc lesz. Nathan Tremayne is felajánlotta az övét.

Georgina halkan felkiáltott.

– Képes lennél elrontani a mézesheteiket? Mert ne feledd, hogy csak akkor hagyhatod el Angliát, ha már megvolt Nathan és Judy esküvője.

– Azt semmi pénzért nem hagynám ki, George. Élvezettel nézem majd, ahogy Tony az akarata ellenére odaadja a menyasszonyt Nathannek.

– De a fivéred belement, hogy…

– Csak erős kényszer hatása alatt – vágott a felesége szavába James. – Tudod, Ros milyen erőszakos tud lenni, nem is beszélve Judyról, ha valamit a fejébe vesz. Tony kénytelen volt beadni a derekát, és elviselni, hogy a lánya hozzámegy Tremayne-hez.

– Téged nem zavar, hogy egy csempész kerül be a családba?

James felnevetett.

– Egy volt csempész. És bevallom, már nagyon egyedül éreztem magam, hogy én vagyok az egyetlen fekete bárány a családban.

Georgina elmosolyodott.

– Azt hiszem, nyugodtan kijelenthetem, hogy ezt a címet ezentúl sem veheti el tőled senki. Szerintem nagyon élvezted, hogy te voltál a család szégyene. Ne is próbáld tagadni.

James nem tiltakozott. Élete egyik legszebb időszakának tartotta azt a tíz évet, amit úriember kalózként, Hawke kapitány néven töltött.

– Mindenesetre nagyon értékeltem Nathan ajánlatát, de nem áll szándékomban elfogadni. A harmadik hajóm lesz a legjobb ürügy arra, hogy miért nem visszük magunkkal. Nem akarom megsérteni Nathan érzelmeit, mert zokon venné, ha úgy érezné, nem fogadjuk be a családba.

– Gondolom, a három hajódnak már megvan a legénysége, és bármelyik pillanatban készen áll az indulásra. Persze csak miután visszatér ez a harmadik kapitány.

– Természetesen. Akárcsak Warren és Boyd hajói, meg a te hajóid.

– Drew is csatlakozik hozzánk. Vagy itt, ha személyesen hozza a megszerzett információt, vagy a Karib-tengeren, ha csak üzenetet küld. Ez utóbbi esetben majd tudatja velünk, hol találkozunk. Csak meg kell várnunk az érkezését, vagy az üzenetét. Szerintem elég ideje volt kideríteni a tettes személyét. Ha egy hónapon belül nem érkezik tőle válasz, akkor útra kelek, és segítek neki a kutatásban.

Georgina egy percig sem kételkedett abban, hogy James vissza fog menni a karibi térségbe, és bosszút akar állni. Jamesnek elrabolták a lányát, és őt követelték váltságdíj fejében. Ha valaki ilyen vakmerően kiprovokálja egy Malory haragját, annak viselnie kell a tette következményeit.

Georgina öt fivérét is felbőszítette Jack elrablása, és a bűntudatuk tovább növelte a haragjukat. Magukat hibáztatták a történtekért, mert ők ragaszkodtak ahhoz, hogy az unokahúguk Amerikában legyen elsőbálozó, még a londoni szezon kezdete előtt. Még mindig abban reménykedtek, hogy Jack egy amerikaihoz megy férjhez, és nem egy angolhoz. Ezért volt a lány a connecticuti Bridgeportban, és így hurcolhatták el az Anderson család kertjéből. Ráadásul az elrablói aznap este minden hajót elsüllyesztettek a kikötőben, hogy az Anderson fivérek ne eredhessenek azonnal a nyomukba. De a tettesnek ezt a tervét meghiúsította Nathan Tremayne jól időzített érkezése. Nathan, James és Judy, valamint Thomas, Warren és Drew Anderson így követhette az emberrablók hajóját a Karib-tengerre. Szerencsére Jacknek sikerült megszöknie, és St. Kitts szigetén várta be a családját. De ő sem tudta megoldani a rejtélyt, és nem jött rá, ki akarja James vesztét.

– Visszatérve az indulásodra… – folytatta Georgina. – Megállapodhatunk abban, hogy egy hónap múlva kerül rá sor? Akkor már majdnem vége lesz a szezonnak. Vagy magyarázkodni akarsz Jacknek, hogy miért nem töltöd vele a szezon nagy részét?

– A mi drága kislányunk szinte észre sem veszi, hogy ott vagyok-e azokon a bálokon és estélyeken – emlékeztette James a nejét.

Ez nagyon is valós panasz volt, és James meg sem próbálta leplezni a sértődöttségét. Georginából kitört a nevetés, mire James a tőle megszokott megfélemlítő pillantással válaszolt, bár ő is tudta, hogy a felesége nem ijed meg tőle. Jack kérőit viszont ezzel az arckifejezéssel akarta elriasztani. A felesége és a lánya sokáig könyörgött neki, mire végül beleegyezett, hogy láthatatlan marad az estélyeken, amelyekre Jacqueline-t meghívták. Elég nehéz feladat volt ez egy ilyen hatalmas termetű férfi számára, de megpróbált a táncparkett szélére húzódni, vagy a teraszon álldogált, ha a rendezvény nem volt elég nagy ahhoz, hogy legyen hely a nézelődőknek is. Jack annyira elbűvölte a rajongóit, hogy az ifjú lordok észre sem vették az apját, és James ezt kifejezetten bosszantónak találta.

James sosem ment volna bele abba, hogy láthatatlan marad, ha Jack nem ígéri meg neki, hogy nem fog szerelembe esni az első szezonban, és legalább egy évig nem megy férjhez. Georgina emlékezete szerint Jack kuzinja, Judy is hasonló szándékkal lépett a társasági életbe, és most az esküvőjére készülnek, ami ezen a héten lesz. De nem akarta emlékeztetni a férjét arra, hogy a jól kigondolt tervek könnyen dugába dőlhetnek, főleg, ha szívügyekkel kapcsolatosak. Inkább megpróbálta enyhíteni a bosszúságát, amiért nem sikerült Jack minden egyes udvarlóját megfutamítania.

– Tudod, hogy egyikük sem keltette fel az érdeklődését – jegyezte meg könnyedén.

James széles mosolyra húzta a száját, mire a felesége egy haragos pillantással válaszolt.

– Miért örülsz ennyire? Ennek a szezonnak az lenne a célja, hogy megismerkedjen egy rendes fiatalemberrel, és férjhez menjen hozzá. Ehelyett olyan akar lenni, mint te. Ha tehetné, igazi korhely lenne. Vagy kalóz. Mindent megtanult tőled, ami nem illik egy úri hölgyhöz. A pisztoly meg a kard is épp elég volt. De a bokszolás? Persze te mélyen hallgattál erről, és nem is tudnék róla, ha Jack nem akarja bemutatni nekem a tudományát.

– Mi ebben a kivetnivaló? Jack egy Malory, és az én lányom. Azt akarom, hogy bármilyen eszközzel képes legyen megvédeni magát, ha nem vagyok mellette. Nem sokat mesélt nekem arról, ami az elrablója hajóján történt, de annyit megértettem, hogy a bokszolói képességeit ügyesen felhasználva sikerült a haragját kitöltenie a hajó kapitányán, és megakadályozta, hogy becstelen módon közeledjen hozzá. El sem tudod képzelni, mennyire várom a pillanatot, amikor a kezeim közé kaphatom azt a gazembert.

– Akkor sem kellett volna megtanítanod a lányodat bokszolni. Nem tudta megvédeni magát, amikor elrabolták, de a tudománya elbizakodottá tette, és azt hitte, hogy képes lesz egymaga legyőzni az elrablóit. Még jó, hogy nem sérült meg jobban.

Georgina tudta, hogy a férje fenyegető arckifejezése nem neki szól, csak tombol benne a harag, amiért ugyanolyan tehetetlen az emberrablókkal szemben, mint Jacqueline volt. Ezért gyorsan témát váltott.

– Jack sok szívet összetör, akárcsak te annak idején. Ráadásul nagyon élvezi. De te azért nem voltál ennyire érzéketlen, ugye?

James ennek a megjegyzésnek sem örült, és hevesen előrehajolt a székén.

– Tudom, hogy egyáltalán nem érzéketlen. Nagyon is őszinte velük, és egyik fiút sem akarja félrevezetni. Nem kecsegteti őket hamis reményekkel. Egyszerűen csak jól érzi magát. Hát nem erről szól ez az átkozott szezon?

Georgina megforgatta a szemét.

– Te is jól tudod, hogy a párkeresésről és a házasodásról szól, James. Jack részéről félreérthető viselkedésnek számít, hogy részt vesz ezeken az estélyeken és bálokon, amikor esze ágában sincs még férjhez menni.

– Akkor mondjuk le az összes meghívást a szezon végéig, és máris megoldódott a probléma.

– Rendben. De ezt te közöld vele.

James felnevetett. Georgina felhorkantott. Mindketten tudták, hogy szó sem lehet semmilyen lemondásról, amikor Jack annyira várta ezt a szezont. Ha nem is azért, hogy férjet találjon magának.

– Tudom, hogy te is örülsz, amiért ilyen gyorsan kiheverte a megpróbáltatást – sóhajtott fel Georgina.

– Tényleg így gondolod? Mert én úgy látom, hogy újra fellángol a haragja, valahányszor szóba kerül. Ahogy az enyém is, ha nem vetted volna észre.

– Akkor inkább úgy fogalmazok, hogy nem a szobájában sírdogál egy hónapja, amióta hazajöttünk. Az is előfordulhatott volna, hogy ezek után ki sem mer lépni a házból, még a szezon csábításai ellenére sem.

James jót nevetett ezen.

– A mi drága kislányunk és a sírás?

– Más hasonló korú lányok…

Georgina nem tudta befejezni a mondatot, mert Jacqueline betoppant a helyiségbe.

– Segítsetek dönteni.

Georgina a szemöldökét felvonva nézett a lányára, és nagyon remélte, hogy nem hallotta a beszélgetésüket. Szerencsére úgy tűnt, hogy Jack mással van elfoglalva.

Jacqueline még mindig hálóingben és köntösben volt, pedig már elmúlt dél. De nem kellett felkészülnie a látogatói fogadására, mert az ifjú lordokat egytől egyig visszautasították a ház ajtajában. Ez igencsak egyértelmű lépés volt részéről, mégsem sikerült eltántorítania a rajongóit. Jacqueline elhatározta, hogy élvezni fogja a szezon által kínált önfeledt szórakozást, és nem akart ő lenni mások szórakozásának a tárgya. De közben sok szívet összetört. A szülei, meg az egész családja tudta, hogy ez így lesz. Túlságosan csinos volt az ő kis Jackjük. Georgina is szép volt, de a lánya nem rá ütött. Sokkal magasabbra nőtt az anyjánál, szőke haját és zöld szemét az apjától örökölte, de az arcvonásai teljesen egyéniek voltak. Enyhén kiálló arccsontja egzotikus külsőt kölcsönzött neki, konok álla a természetéről árulkodott. Pisze orra és érzékien telt ajka elragadóvá tette az arcát. Hosszú szőke haja dús hullámokban omlott a vállára meg a hátára.

Jacqueline két maszkot tartott a kezében. Az egyik porcelánból készült, és az egész arcát eltakarta, a másik egy különleges, tollakkal díszített dominó maszk volt, ami majdnem az ajkáig ért.

– Egy újabb bál? – kérdezte Georgina. – Mikor kaptál meghívót álarcosbálba?

Jack közelebb jött az asztalhoz, és megvonta a vállát. A nehezebb maszkot az asztalra dobta, és elvett egy kis kolbászt az anyja tányérjáról.

– Szerintem tegnap, mert akkor nem voltunk itthon egész nap. De ne aggódj, ez a bál csak a jövő héten lesz, az esküvő után.

Georgina egy darabig némán figyelte, ahogy a lánya jó étvággyal elfogyasztja a kolbászt.

– Még nem ettél?

– Kinek van arra ideje?

– Nekünk – szólalt meg James.

Jack elvigyorodott, és leült az anyja mellé.

– Azt kérem, amit az anyám eszik, ha van még belőle! – kiáltotta a háta mögé.

– Én reggelit kértem – jegyezte meg Georgina. – Nem akarod inkább a nyelvhalat, amit ebédre készítettek?

– Undorodom a haltól. A Fattyú csak azt adott a… – Jacqueline összeszorította a száját, és elvörösödött a haragtól.

Georgina és James aggódó arccal összenézett, mert pont erről beszélgettek. Jack elrablása és fogsága még mindig nagyon érzékeny téma volt, és Jacqueline Fattyúnak nevezte a kapitányt, aki a hajóján elvitte Bridgeportból.

Nem tudta meg az igazi nevét, sőt még egy álnevet sem hallott a hajón lévőktől, ahogy arra sem sikerült rájönnie, hogy kinek dolgozik. Csak annyit tudott róla, hogy Catherine Meyer szeretője volt, már ha ez az igazi neve a nőnek, aki egy álnok csellel felkéredzkedett az Atlanti-óceánt átszelő Maiden George fedélzetére, azt hazudva, hogy ő Andrássy Benedek mostohahúga. Andrássy is hazudott, amikor azt állította, hogy rokoni szálak fűzik a Malory családhoz. A két bűnöző agyafúrt hazugságokat talált ki, hogy az út során ellopják a Malory család nőtagjainak az ékszereit, és még el is raboltatták Jacket, miután megérkeztek Connecticutba.

Valahányszor Jacket emlékeztették az átélt megpróbáltatásokra, újra és újra dühbe gurult. A szülei már sok ilyen dühkitörést láttak tőle, és megértették a viselkedését. Kiszolgáltatott helyzetbe került, tőrbe csalták, és egyik tudományát sem tudta felhasználni, amit James oly nagy odaadással tanított meg neki. Szerencsére ezek a haragos fellángolások nem tartottak sokáig.

Jack már újra mosolygott, és témát váltott.

– Kezdek kifogyni a báli ruhákból. Rendelhetünk még néhányat?

– Azt hiszem, kénytelenek leszünk – bólogatott Georgina. – Bosszantó, ahogy a hölgyek megpróbálják túllicitálni egymást. Törvénybe kéne foglalni, hogy egy szezonban mindenki csak egy bált adhat.

– Én szeretek táncolni, úgyhogy nem panaszkodom. Na, melyik álarc legyen?

– Természetesen a dominó. A teljes álarc nagyon meleg és kényelmetlen. Még a megérkezésünk előtt meg akarnál szabadulni tőle. Az apádnak viszont teljes álarcot javaslok, mert akkor nem kell majd a kertben bujkálnia, és talán én is táncolhatnék végre.

James felhorkantott.

– Szó sem lehet róla, George. Inkább elviszem magammal Tonyt, ha minden áron táncolni akarsz. Ráfér egy kis kikapcsolódás, hogy ne aggódjon Judyék nászútja miatt.

Georgina felnevetett. A két Malory fivér egyformán utálta a bálokat, és ezt mindenki tudta a családban. Ha Tonynak figyelemelterelésre van szüksége, akkor biztosan valami más alkalmat keres magának, és nem egy ilyen nagyszabású társasági eseményt.

Henry, aki a barátjával, Artie-val együtt látta el a lakáji feladatokat a háznál, most besietett a helyiségbe, és átadott Jamesnek egy felbontatlan borítékot. Georgina felvonta az egyik szemöldökét, és várt. Jacqueline is felvonta az egyik szemöldökét, és várt. De James csak zsebre vágta a borítékot, majd elmosolyodott.

Az elégedett mosolya elárulta, kitől érkezhetett a levél. James végre megkapta, amire régóta várt, és ez azt jelenti, hogy nemsokára el fog indulni a karibi térségbe.

Mindkét nő erre a következtetésre jutott. Georgina csak felsóhajtott, de Jack karba tette a kezét, és elszánt arccal nézett az apjára.

– Veled megyek – jelentette ki.

– Dehogy jössz.

– Én is ugyanúgy bosszút akarok állni, mint te. Sőt még nálad is jobban!

– Majd ha hazajövök, mindenről be fogok számolni. A lehető legrészletesebben! – emelte fel a hangját James.

Georgina az asztalra csapott, hogy még csírájában elfojtsa a szóváltást.

– Jack, gondolkozz józanul, és ne az érzelmeidet kövesd. A jelenléted megosztaná az apád figyelmét. Nem tudna teljes odaadással foglalkozni az üggyel, mert aggódna érted, ha te is a tengeren vagy.

– De megvárhatnám Gabby-nél és Drew-nál…

– Az ő szigetük túl közel van St. Kittshez – vágott a lánya szavába Georgina. – Tudod, hogy ott írta valaki a levelet, amelyben az apádat követelte váltságdíj fejében. És miért lenne jobb ott várakozni, mint itt? Azon a környéken még mindig szabadon garázdálkodnak a bűnözők, és újra fogságba ejthetnek, amíg az apád máshol harcol. És akkor James most sem tudná kideríteni, hogy ki tör az életére. Azt akarod, hogy így legyen, és végül ők győzzenek?

Jacqueline arcán látszott, hogy tiltakozni szeretne, ám végül csak dühösen összeszorította a száját.

– Értem! – jelentette ki ingerülten, és kiviharzott a helyiségből. – De nem örülök neki! – kiáltotta vissza az ajtóból.

Georgina felsóhajtott.

– Nem mondhatom, hogy meg vagyok lepve. Sejtettem, hogy veled akar majd menni.

– Engem is meglepett volna, ha nem akar – bólintott James.

Georgina a boríték után nyúlt.

– Mielőtt kifutsz a kikötőből, alaposan kutasd át a hajódat, nehogy potyautas legyen rajta. Jack látszólag beletörődött, hogy nem mehet veled, de ki tudja… Lehet, hogy a haragja őrült tettekre sarkallja.

– Majd úgy indulok el, hogy ne vegye észre.

– Vagy inkább akkor, amikor mellettem áll a kikötőben, és integet neked. Nézzük azt a levelet. Kíváncsi vagyok, hogy megtudjuk-e belőle, amit akartál. – Először ő olvasta el, majd átnyújtotta a férjének. – Szerintem nem.

2. fejezet

A templomban ülő vendégek összesúgtak, és csodálkozva nézték az öt férfit, aki a bal oldali padsor mentén osont az oltár felé, mintha egy titkos küldetést hajtanának végre, amely nagy körültekintést és pontos időzítést igényel. Még Georgina is értetlen arcot vágott, és halkan megkérdezte Jacqueline-től: – Mi az ördögöt csinálnak?

Jack először nem értette, hogy az apja miért nem mellettük foglalt helyet, de aztán belátta, hogy inkább az öccse mellett akar lenni, amíg Tony az oltárhoz vezeti a lányát. De ez már megtörtént, Judy az oltárnál állt Nathan mellett, és éppen a fogadalmát mondta. Ezért egyáltalán nem volt világos az öt férfi titokzatos viselkedése.

James nem csatlakozott a feleségéhez meg a lányához, hanem az első padsorban foglalt helyet, az öccse mellett, aki a menyasszony apja volt. A legidősebb fivérük, Jason, a felesége, Roslynn mellett ült. A második idősebb fivérük, Edward, Nicholas Edennel és Jeremyvel együtt a második sorban telepedett le, ahol még éppen elfértek a feleségeik, Charlotte, Reggie és Danny mellett. Az öt férfi csendben, és szinte észrevétlenül közelítette meg a társaságot. Tonynak fel sem tűntek, miközben az oltárnál elhangzó szavakat hallgatta. Az is elkerülte a figyelmét, hogy James a háta mögött a padsor támlájára helyezi a kezét. Nem ért Tony vállához, de egyértelmű volt, hogy készen áll rá, ha szükségét látja.

Az esküvői vendégek elmosolyodtak, és a kíváncsi pusmogás helyett halk kuncogás hallatszott a padsorok között. Kiderült, hogy az öt férfi azért állt Anthony közelében, hogy visszafogják, ha tiltakozna a házasság ellen, amikor a pap felteszi a kérdést. Ezek szerint a rokonok még mindig attól tartottak, hogy galibát okozhat.

Jacqueline értékelte az előrelátásukat és a hősiességüket, de szerencsére nem volt rá szükség. Néhány másodperc múlva a pap minden kínos közjáték nélkül férjjé és feleséggé nyilvánította az ifjú párt, majd Nathan megcsókolta a menyasszonyt. Jack a könnyein át elmosolyodott. Már akkor pityeregni kezdett, amikor belépett a templomba, annyira örült a legjobb barátnője boldogságának. Unokatestvérek voltak, de még az édestestvéreknél is közelebb álltak egymáshoz.

Az esküvői szertartás mindenkit lenyűgözött. A család gyerektagjai, Nathan unokahúgaival, Clarissával és Abbie-vel együtt, rózsaszirmokat szórtak az oltár felé menet, Jacqueline ikerunokahúgai pedig Judy hosszú uszályát vitték. Judy lélegzetelállítóan gyönyörű volt a csupa csipke selyemruhájában, amelynek derekát flitterek helyett gyémántok ékesítették, mert Roslynn megint nem tudta visszafogni magát. Jack tudta, hogy a kuzinja tényleg szerelmes. Úgy volt, hogy Judy vár egy évet, mielőtt rátalál a szerelemre, ahogy Jack is várni fog, de amikor egy hajón találta magát azzal a csempésszel, képtelen volt uralkodni az érzésein.

A család úgy tervezte, hogy a vendégsereg azonnal visszamegy Haverstonba, és ott tartják meg az esküvői fogadást, mert nem lenne elég hely a templomban, ha mindenki a szertartás után akarná kifejezni az ifjú párnak a jókívánságait. Néha figyelembe kell venni a rokonság létszámát is. Így is kész csoda, hogy a népes Malory család minden tagja befért a templomba. Régen volt, amikor még az egész család összegyűlt Haverstonban. Jason, a család feje, Haverston harmadik grófja, azelőtt ragaszkodott ahhoz, hogy karácsonykor mindenki összegyűljön az ősi családi birtokon, de a Malory-klán akkor még nem számlált ilyen sok tagot. Akármilyen hatalmas az udvarház, most már képtelenség az egész családot bezsúfolni az ódon épületbe.

Judy anyja, Roslynn, tavaly megoldotta ezt a gondot, amikor későn érkeztek a szokásos karácsonyi családi összejövetelre, és végül a Havers Town-i szállodában vettek ki szobákat. Roslynn keresett egy fiatal ügyvédet, aki nem ismerte a családját, és megbízta, hogy segítsen neki megszerezni a Haverston melletti birtokot. Miután felújította és kibővítette a házat, titokban átíratta Jason nevére, de a lelkére kötötte, hogy ezt ne árulja el az öccsének, Anthonynak. Roslynnak hiába volt hatalmas vagyona, a férje nem engedte meg neki, hogy apróságokon kívül bármi másra költsön. Az asszony tisztában volt azzal, hogy egy nagy ház nem tartozik az apróságok közé, és Tony nagyon megharagudna, ha megtudná, miben mesterkedett.

A tegnap érkezett vendégeket mind el tudták szállásolni Haverstonban, akik pedig ma reggel jöttek, azokat a szomszéd birtokon lévő házba irányították. A gyerekek közös szobában aludtak. Volt köztük néhány kisbaba is, például Jacqueline unokaöccse, aki még nem töltötte be az első életévét. De Jack már hét évvel ezelőtt nagynéni lett, amikor a bátyja felesége, Danny, ikerlányoknak adott életet. Ők voltak a harmadik ikerpár a családban!

Miközben Jack a szüleivel együtt távozott a templomból, Amy odalépett hozzá, és a fülébe súgta: – Tudom, ki fog legközelebb az oltár előtt állni.

Jack felháborodott pillantással nézett rá, de Amy a kuzinjukra, Jaime-re mutatott, Judy tizenhat éves húgára, aki minden fiúval flörtölni kezdett, aki nem a családhoz tartozott.

Jacqueline felnevetett.

– Sosem fogja eldönteni, kihez menjen feleségül. Már nem is tudom, hányszor mondta, hogy szerelmes.

Előttük Katey megpróbálta felvidítani az apját, Anthonyt, míg a férje, Boyd ezzel vigasztalta: – Legalább nem egy jenkihez ment feleségül.

A próbálkozásáért cserébe csak egy sötét pillantást kapott az apósától.

– Jack, várj! – kiáltott utánuk Brandon Malory, majd odafutott hozzájuk, és a hintója felé irányította Jacket. – Gyere velem vissza a házba, jó? Beszélni szeretnék veled.

Jacqueline nem tiltakozott. Utoljára akkor találkozott Brandonnel, amikor az amerikai debütálásul előtt Judyval meglátogatták őt a hercegi birtokán. A hampshire-i tartózkodásuk utolsó éjszakáján Judy még egyszer utoljára kísértetvadászatra indult – és sikerrel járt. Nemcsak egy kísértetet talált, akiről kiderült, hogy Nathan Tremayne-nek hívják, és a nagymamájától örökölt romos udvarházban rejtegeti a csempészárut, hanem egy férjet is!

Brandon húga, Cheryl is csatlakozott hozzájuk.

– El sem tudom hinni, hogy Judy hozzáment a kísértetéhez! – kiáltott fel elragadtatott arccal.

Cheryl be akart szállni velük a hercegi hintóba, de Brandon rászólt.

– Balszerencsét hoz a hajadon lányokra, ha egy esküvő után a fivérükkel egy kocsiban utaznak. Megnő az esélye, hogy vénlányok maradnak.

A lány elszörnyedt, és azonnal elfutott, hogy megkeresse az anyját. Jacqueline felnevetett.

– Tényleg elhitte ezt a butaságot?

Brandon elvigyorodott, és besegítette Jacqueline-t a hintóba.

– Ebben a korban a lányok még nagyon hiszékenyek.

– De csak két évvel fiatalabb nálad!

– Minden év számít. Beleborzongok, ha arra gondolok, milyen lesz jövőre, amikor annyi idős lesz, mint Jaime. – Közben elhelyezkedtek, és Brandon Jack-re nézett. – Mindenki azt mondja, hogy ne kérdezzelek erről, mert ki fogsz jönni a sodrodból. De ugye rám nem haragszol meg?

Jacqueline-nek nem kellett megkérdeznie, miről van szó. A családtagok kínosan ügyeltek arra, hogy ne hozzák szóba az elrablását, mert valahányszor említést tettek a megpróbáltatásairól, Jack éktelen haragra gerjedt. Szinte állandóan erre gondolt – meg arra a férfira. Csak a szezon báljai terelték el róla a figyelmét. De már nem érzett haragot. Talán az emlékek végre elhalványodnak, és nem kísértik többé.

– Jól vagyok – nyugtatta meg a kuzinját.

– Mesélj a kalózokról.

– Nincs sok mesélnivalóm, mert egyiküket sem láttam, csak a kapitányt meg a szeretőjét, Catherine-t. Hallottál róla, ugye? Arról az átkozott csalóról, akinek sikerült a hazugságaival felkéredzkedni a Maiden George fedélzetére?

– Igen, meg az állítólagos fivéréről, akivel megpróbálták elhitetni a családdal, hogy a rokonaink.

– Ügyes csalók voltak. Szinte mindenki hitt nekik. Csak az apámnak meg nekem voltak fenntartásaink. Andrew, ez volt Andrássy igazi neve, segített az ékszerek ellopásában a hajó fedélzetén, de az emberrabláshoz nem volt köze. Még próbálta is megakadályozni, mire őt is erőszakkal magukkal vitték. Segített megszöknöm, úgyhogy megbocsátottam neki, hogy Catherine engedelmes szolgája volt. És egyben a szeretője is, mert úgy tűnik, ez a Catherine nem tagadja meg magát senkitől.

Brandon elpirult Jack szókimondó megjegyzése hallatán.

– És a kapitány?

A kapitány. A Fattyú. Nagyon jóképű volt a hosszú fekete hajával meg a sötétkék szemével. A vonzó külseje sokszor elterelte a figyelmét, miközben pörölt vele, és ettől még jobban haragudott rá.

Jacqueline megvető hangon válaszolt.

– Jóképű volt, de egy idióta.

– Hát persze, mert elrabolt téged, de…

– Nem azért, hanem azért, mert először a nyílt tengeren próbálta meg!

– Miközben mindkét hajó mozgásban volt? – csodálkozott Brandon. – Ez lehetséges?

– Nem sikerült neki, úgyhogy nem tudom. Nathan megtalálta a férfit, akit azért rejtettek el a hajónkon, hogy elraboljon. Azt hittük, hogy csak egy potyautas. Senki sem sejtette, hogy ez volt az első kísérletük az elrablásomra.

– A Fattyú annyira beszédes volt, hogy ezt elmesélte neked?

– Nem igazán. – Jack elvigyorodott. – Nagyon feldühítettem, mert az első négy napon nem voltam hajlandó egy falatot sem enni. Elszólta magát, és dohogott, hogy sokkal könnyebb lett volna, ha a barátjának sikerül elrabolnia a hajónkról.

– Így Bridgeportban próbálkoztak újra, és ott már sikerrel jártak… Legalábbis részben. – Brandon haragosnak tűnt.

– Catherine apjának dolgoztak, és úgy tűnik, az öregnek nem a türelem az erőssége. Mihelyt túszul ejtettek, azonnal azt követelte, hogy az apámat vigyék oda hozzá. De a Fattyú kudarcot vallott. – Jacqueline kaján vigyorra húzta a száját. Lehet, hogy a Fattyú már nincs is az élők sorában, mert üres kézzel tért vissza a főnökéhez. Jack nagy elégtételt érzett, ha erre gondolt.

– Mindenesetre nagyon bátor nő vagy, Jacqueline Malory. Örülök, hogy nem esett bajod. Szeretném a kezem közé kapni azokat a kalózokat!

– Ne aggódj, Brand. Az apám majd elintézi őket. El kéne jönnöd Londonba a szezon hátralévő részében. Már elég idősnek nézel ki ahhoz, hogy részt vegyél a bálokon. – Jack nem a levegőbe beszélt. A tizenhét éves Brandon már ugyanolyan magas és izmos volt, mint az apja, Derek, és sokkal idősebbnek tűnt a koránál.

– Bárcsak megtehetném. De a címem túl nagy feltűnést kelt.

Jacqueline elmosolyodott.

– Akkor ne tegyél róla említést. Szerintem a társaság tagjai még nem ismernek látásból. És olyan sok Malory van, hogy nem tudnak minden családtagot számon tartani. Osonj be a bálokba, szórakozz egy kicsit, aztán osonj haza.

– Én nem lehetek olyan, mint az apáink, úgyhogy ne is próbálj rábeszélni, Jack. Egy herceg nem lehet széltoló.

– Ki állítja ezt?

A fogadáson sokat ugratták Jamest meg a négy segítőjét, amiért azt hitték, hogy Anthony el fogja rontani a lánya esküvőjét. Végül megállapodtak abban, hogy Judy nem szerezhet tudomást James tervéről, de Tony nagyon dühös lett, amikor a fülébe jutott a dolog.

Anthony egy idő után sarokba szorította Jamest.

– Mihelyt újra Londonban leszünk, találkozunk a Knighton’s bokszcsarnokban, és most különösen kemény csatát fogunk vívni a ringben – fenyegette meg a bátyját.

James enyhe bűntudatot érzett, amiért nem bízott a fivérében, és attól tartott, hogy nem fog békésen beleegyezni a lánya házasságába, de azért a szokásos gunyoros modorában válaszolt.

– Ez azt jelenti, hogy hagynom kell téged győzni?

Nicholas Eden meghallotta ezt, és nevetni kezdett, mire mindkét fivér sötét pillantással meredt rá. Regina, Nick felesége gyorsan odalépett, hogy kimenekítse a férjét a veszélyes helyzetből. A fivérek ki nem állhatták a férfit, aki feleségül vette a kedvenc unokahúgukat, de általában beérték néhány becsmérlő megjegyzéssel. Ám Anthony most különösen ingerlékeny volt, ezért Regina nem akart kockáztatni.

Jacknek többen is megemlítették, hogy ő lesz a következő. Ezt nem tartotta valószínűnek, de azért udvarias mosollyal fogadta a jó szándékú jóslatokat, mert nem akarta elrontani ezt az örömteli eseményt. De amikor Judith felszaladt az emeletre, hogy átöltözzön az utazáshoz, Jack azonnal utánaosont, hogy még néhány meghitt percet tölthessen a legjobb barátnőjével.

Judith meghallotta az ajtó nyílását, és megfordult.

– Azért jöttél, hogy megint árulónak nevezzél?

A kérdésének volt némi jogalapja, bár Jack már régen nem nevezte árulónak Judyt, és csak ritkán tett megjegyzést rá. Megfogadták egymásnak, hogy ebben a szezonban mindketten csak szórakozni fognak, és egyikük sem megy férjhez. Pedig a családban sokan mondogatták nekik, hogy a szerelem mindig váratlanul érkezik, és észszerűtlennek tartották Jack fogadalmát. Jack konok volt, Judy viszont nem. Ráadásul Jack érdeklődését még senki sem ébresztette fel, legalábbis annyira nem, hogy fontos legyen. De ő nem ragadt egy hajón egy jóképű fiatalemberrel, mint Judy. Igazából Jack is kénytelen volt egy jóképű férfival együtt hajózni, de ő legszívesebben megölné a Fattyút, úgyhogy ez egészen más történet.

Jacqueline a barátnőjére mosolygott.

– Nem. Azért vagyok itt, hogy elmondjam, mennyire örülök neked.

– Jaj, Jack!

Mindketten elsírták magukat, és átölelték egymást. Egy idő után Jacqueline törte meg a csendet.

– Most már hagyd abba! – förmedt a barátnőjére rosszalló hangon. – Nem akarom, hogy miattam kivörösödött szemmel bámuld tovább a férjedet.

– Tényleg ezt csinálom?

– Persze. Mindenki észrevette már. Még az apád is.

Judy felnevetett.

– Talán ezért egyezett bele az esküvőbe.

– Beleegyezett? Azt hittem, prüszkölt és rúgkapált.

– A végén már csak fenyegetőzött. Azt hiszem, elég békésen viselte.

– Ha te mondod, kénytelen vagyok elhinni, mert nem láttam.

Jack a mai nap után sem fogja sokat látni a kuzinját. Judy Hampshire-ben fog élni a férjével, abban a házban, amit Nathan a nagymamájától örökölt, míg Jack Londonban marad. Persze meglátogathatja a barátnőjét, de nem lesznek mindig együtt.

– Annyira fogsz hiányozni! – kiáltott fel Jack.

– Nem egy fél világ választ el minket egymástól, Jack.

– Tudom – bólogatott Jack, de tudta, hogy akkor is úgy fogják majd érezni magukat.

– Legjobb lenne, ha most valami másra gondolnál.

– Úgy is lesz. Miután visszamegyünk Londonba, apám elindul a Karib-tengerre, és már régóta foglalkoztat az utazása.

– Hallottam róla. De én valami romantikusabb elfoglaltságra gondoltam. Egyik udvarlód sem nyerte el a tetszésedet?

– Nem igazán. Kedvelem őket, de egyiket sem szeretem.

– Talán azért, mert még nem próbáltad.

Jacqueline felnevetett, és segített Judynak kihámozni magát a ruhájából.

– Nem tudtam, hogy munkálkodnom kell rajta!

– Tudod, mire gondolok. Ha végre kivernéd a fejedből azt az emberrablást, akkor elmúlna a haragod, és a szíved talán megnyílna az új lehetőségek előtt.

Jack megforgatta a szemét Judy háta mögött. Megértette, hogy Judy nagyon boldog, és azt akarja, hogy mindenki ugyanolyan boldog legyen, mint ő. Még arról is megfeledkezett, hogy Jack akkor lenne a legboldogabb, ha idén nem találná meg a szerelmet.

De nem akart vitába szállni vele, inkább témát váltott.

– Még mindig aggódom az apám miatt, mert ezen a héten tengerre száll, hogy elintézze a Fattyút meg a főnökét. – Jack sejtése szerint a család nemsokára összeül, hogy megtervezze a támadást. Talán már ma este, Haverstonban, mivel Warren és Boyd is eljött az esküvőre. Őt persze nem fogják beavatni!

– Tehát az apád már tudja, hogy ki áll a háttérben?

– Fogalmam sincs! – fakadt ki Jack ingerülten. – Nekem nem mondanak semmit!

Judith megfordult, és értetlen arccal nézett a barátnőjére.

– De hiszen biztos voltál abban, hogy James bácsi rögtön rájön, ki a bűnös, miután odaadod neki a… Jaj, Jack, ugye nem tartod még most is titokban? Beszélned kell neki az eredeti, keményebb hangú váltságdíjlevélről, amit a kalóz hajóján találtál.

– Mindenképpen elmegy a karibi térségbe, úgyhogy nem lett volna értelme hallgatnom róla. Aznap, amikor megkapta Drew levelét, én is odaadtam neki a másolatot, amit az eredetiről készítettem.

Amikor megtalálta azt a levelet a Fattyú kabinjában, azt hitte, hogy nem hagyott váltságdíjkérő üzenetet Bridgeportban, és a családja nem fogja tudni, hol keresse. Nagyon felzaklatta ez a gondolat, és aznap (megint) megpróbálta megölni a Fattyút, de akkor sem járt sikerrel. Az aljas bűnöző túlságosan erős volt, és a kísérleteivel csak azt érte el, hogy jót nevetett rajta. De a férfi végül megnyugtatta Jacket, hogy küldött az apjának egy másik levelet, kicsit udvariasabb hangnemben átírva a főnöke eredeti üzenetét. Mintha ez bármit is számított volna.

– Megmondtam az apámnak, hogy korábban azért nem beszéltem neki az eredeti levélről, mert féltem, hogy besétál egy csapdába, ha azonnal a karibi térségbe hajózik. De ő csak elolvasta, aztán elmosolyodott, és egy szót sem mondott nekem! Ezzel nagyon felbosszantott!

Judith a fejét ingatta, majd kilépett a ruhájából, és megfordult.

– Jack, már elég idő telt el azóta, úgyhogy nem lesz semmiféle csapda. Hagyd, hogy az apád azt csinálja, amihez a legjobban ért, és élvezd a szezon hátralévő részét.

Jacqueline felsóhajtott.

– Tudom. Megpróbálom.

Judy megforgatta a szemét.

– Te nem próbálkozol. Vagy megteszel valamit, vagy meghalsz. Nem ezt szoktad mondogatni?

Jacqueline elnevette magát.

– Valahogy úgy. Rendben, visszamegyek Londonba, és szórakozni fogok.

– Megígéred?

– Neked? Igen.

Ebben a pillanatban belépett a szobába Nathan, és Jack rájött, hogy miért nincs ott Judy szolgálója, hogy segítsen a barátnőjének. Valószínűleg az újdonsült férjnek is segítségre volt szüksége. Nathan rápillantott a menyasszonyára, aki egy szál fűzőben és alsószoknyában állt a szoba közepén. Azonnal odalépett hozzá, magához vonta, és szenvedélyesen megcsókolta.

Jack tudta, hogy észre sem vette őt. Elmosolyodott, kiosont a helyiségből, és halkan becsukta maga mögött az ajtót.

3. fejezet

Jacqueline szeretett hallgatózni, de Haverstonban nem tudott hódolni ennek a kedvenc időtöltésének. Az öreg udvarházban nagyon vastagok voltak az ajtók, és némelyiket még fémmel is megerősítették, úgyhogy csak akkor hallhatott volna valamit, ha fennhangon beszélnek a helyiségben. De most senki sem kiabált odabent. Először gyorsan odahajolt az ajtóhoz, és ellenőrizte, de a családtagjai bármikor felbukkanhattak a hallban, tehát nem álldogálhatott ott sokáig, a fülét a dolgozószoba ajtajára szorítva.

Inkább kiosont a hátsó ajtón, megkerülte a házat, és a dolgozószoba ablakaihoz sietett. Remélte, hogy nyitva találja őket ezen a meleg nyári estén. És nem is csalódott. Óvatosan bekukucskált, hogy megnézze, ki tartózkodik odabent az apjával. Warrent és Boydot pillantotta meg.

Anthony pont akkor érkezett meg, amikor újra lebukott, nehogy észrevegyék. A nagybátyja nem utazik Jamesszel, ezért Jack nem értette, miért van ott. Talán csak támogatni akarja a bátyját. Anthony sokszor haragudott Jamesre, de mindig melléállt, ha össze kellett fogniuk a jenkik ellen, ahogy a két fivér az Andersonokat emlegette. De ma este szó sem volt arról, hogy bármilyen összetűzésbe keverednének Boyddal és Warrennel, mert James elfogadta a segítségüket ebben a küldetésben.

Jacqueline olyan feszülten figyelt a helyiségben zajló beszélgetésre, hogy ijedten összerezzent, amikor mellé guggolt a bátyja, Jeremy.

– Rögtön gondoltam, hogy itt leszel – súgta oda a húgának.

Jack a szájára szorította az ujját, és haragos pillantást vetett a fiatalemberre, aki felfedezte a rejtekhelyét.

– Miről maradtam le? – érdeklődött Jeremy, nem törődve a testvére rosszallásával.

– Még semmiről – sziszegte Jack, majd gyorsan Jeremy mögé sandított, hátha vele tartott Percival Alden is. Percy a család régi barátja volt, aki mindenbe beleütötte az orrát, és mindent el is rontott. Most biztosan elárulná az apjuknak, hogy az ablak alatt hallgatóznak.

– Vannak híreid Drew-ról? – kérdezte Warren a dolgozószobában.

– Nem túl biztatóak a hírek – válaszolta James. – Olvasd.

Warren valószínűleg a kezébe vette Drew levelét.

– Azt írja, hogy nem az a kalóz volt, akire gondoltatok, és Pierre Lacross még mindig börtönben van Anguilla szigetén – jegyezte meg.

– Olvasd tovább – unszolta James.

Boyd biztosan a fivére mellett állt, és ő is olvasta a levelet, mert most ő szólalt meg.

– Tehát Drew szerint az anguillai börtönőr idegesnek tűnt, amikor Lacross szóba került? Ez elég furcsa egy olyan ember esetében, aki több száz elítélt bűnözővel él együtt a kőfalak mögött, nem?

– De igen – erősítette meg James. – És nem engedte meg Drew-nak, hogy találkozzon Lacrosszal. Pedig csak Drew tudná felismerni Pierre Lacrosst, mert velem volt, amikor elkaptam.

– Több oka is lehet annak, hogy a börtönőr megtagadta Drew kérését – vélte Warren. – Drew-t ismerve lehet, hogy egyszerűen csak bosszantja, amiért nem sikerült elérnie a célját.

– Valószínűleg azért, mert az egy angol börtön, és ha Drew kinyitja a száját, azonnal elárulja az amerikai származását – tette hozzá Boyd.

Anthony felnevetett.

– Látod? Az angolok talán ezért nem hajlandóak együttműködni veletek, jenkikkel, még akkor sem, ha éppen jókedvükben vannak.

– Ne vadítsd el őket, Tony – figyelmeztette James az öccsét. – Ha bosszús vagy, rajtam töltsd ki a haragodat, ne rajtuk köszörüld a nyelved.

– Akkor mit keresek itt egyáltalán?

– Arra gondoltam, talán szeretnéd hallani a híreket, és mégis úgy döntesz, hogy velem tartasz.

– Ne reménykedj, öregfiú. Itthon maradok, hátha Judy meggondolja magát azzal a semmirekellő Tremayne-nel kapcsolatban, és ha hazajön, szüksége lesz egy megértő apára, akinek a vállán kisírhatja magát. Majd elmesélsz mindent, ha visszajöttél Angliába.

– Akkor vissza is mehetsz a bálba! – förmedt rá James.

Warren újra megszólalt: – Tehát még mindig nem tudjuk, hogy kit keresünk, de nekem akkor is indulnom kell. Túl sokat időztem már a szárazföldön. Majd tovább nyomozunk, ha a Karib-tengerre értünk.

– Ha Drew-val nem lettünk volna meggyőződve arról, hogy Lacross áll Jack elrablása mögött, akkor nem szenteltem volna ennyi időt a bizonyításra – mérgelődött James. – Drew megnézte Pierre régi erődszigetét. Elhagyatott volt, de látta, hogy nem sokkal korábban jártak ott. Heteket pazarolt arra, hogy kiderítse, ki volt ott, és hová ment. Ezért nem hallottunk felőle idáig.

– De ha Lacross még mindig börtönben van, akkor Drew mit keresett a szigeten? – értetlenkedett Boyd.

– Nem minden kalózt fogtuk el aznap este, amikor legyőztük őket. Igazság szerint, nekem már régen ott kéne lennem, mert a visszavonulásom után sok ellenségem maradt a karibi térségben. Drew nem ismeri fel őket, ha találkozik velük. Nekem kell beszélnem velük, hogy kiderítsem, van-e közük ehhez a tervhez. Drew nem tudja, kit kell kérdeznie, hogy választ kapjunk, míg én…

– Választ akarsz kapni bármi áron, ugye? Ez bók volt, James, nem bírálat – tette hozzá Boyd.

Anthony felnevetett.

– Mindent elrontasz, jenki – méltatlankodott, aztán a bátyjához fordult. – Ne nézz így rám, öregfiú. Te elástad velük a csatabárdot a küldetés idejére, de én nem.

James nem foglalkozott az öccse megjegyzésével.

– Már korábban elindultam volna, ha a drága Jack lányom nem tartja vissza ezt a levelet. Azon a hajón találta, ami elvitte őt Bridgeportból. Az elrablója, a hajó kapitánya, ragaszkodott ahhoz, hogy az eredeti váltságdíj-követelő levél udvariasabb változatát küldje el nekünk.

– Egy udvarias emberrabló? – csodálkozott Boyd.

Warren felhorkantott.

– Milyen kalóz ír udvarias levelet?

Anthony hangosan olvasni kezdett.

– „A te életedet az övéért. Ismerősen hangzik? Tudod, hol van a hely. Igyekezz, mon ami.”

James úgy érezte, magyarázattal tartozik a többieknek.

– Jack szóról szóra lemásolta ezt a követelőzőbb üzenetet, nehogy elfelejtse.

– Mégis idáig titokban tartotta. Miért? – kérdezte Anthony.

– Félt, hogy csapdába sétálok, ha azonnal visszamegyek a karibi térségbe, mert számítanának az érkezésemre. A levél írója, Jack szerint Catherine Meyer apja, meg volt győződve arról, hogy a szavai alapján kitalálom a személyazonosságát.

– És így van?

– Igen, de ő még mindig börtönben van.

– Már megint Lacross? – fakadt ki Warren.

– Várjatok csak! – szólalt meg Boyd. – A mon ami miatt azt hiszitek, hogy az illető francia? Ez egyáltalán nem biztos. Nem tudok franciául, de ha jól sejtem, ez a kifejezés azt jelenti, hogy „barátom”. Igazam van?

– Ugye, milyen humoros? – húzta el a száját James. – A levél írója egyértelműen a tudtomra akarja adni, hogy az életemre tör, ugyanakkor nem kíván a bíróságon felhasználható bizonyítékot hagyni. Ez jellemző Lacrossra. Nem lepne meg, ha kiderülne, hogy Lacrossnak van egy lánya, egy ravasz ékszertolvaj, akit Catherine Meyernek hívnak, és akit a magát a távoli rokonunknak kiadó Andrássy hozott fel a Maiden George fedélzetére.

– A nő hasonlít Lacrossra? – érdeklődött Warren.

– Nem annyira, hogy biztosan merjem állítani – ismerte be James. – De lehet, hogy ő végzi el Lacross helyett a piszkos munkát. Akárhogy is van, az anguillai börtönőr hazudott Drew-nak, vagy Lacross a börtönből irányítja az eseményeket. Talán az volt a terve, hogy abba a börtönbe szállíttat engem, egyenesen a cellájába.

– Az nem valószínű – rázta meg a fejét Boyd. – Azt hittem, az angol nemeseket sosem ítélik el.

– Általában így van – bólintott James. – De Hawke kapitányt gondolkodás nélkül dutyiba dugnák.

– Hawke kapitány meghalt Angliában. Megesküdtem volna, hogy ezt mindenkivel elhitetted.

– Így is van – helyeselt James. – De Hawke halálhíre talán nem jutott el a Karib-szigetekig, ahol még mindig elfogatóparancs lehet érvényben ellene. Jártam ott, és észrevehetett valaki, aki Hawke kapitányként ismert. Az biztos, hogy Lacross látott, amikor segítettem Drew-nak kiszabadítani Gabbyt, és Lacross fogságba esett. Tehát ő tudja, hogy életben vagyok. Csak azt nem értem, hogy Lacross, vagy bárki, aki kisütötte ezt a tervet, honnan tudja, hogy Hawke kapitány és James Malory ugyanaz a személy. Nagyon ügyeltem arra, hogy titokban tartsam Hawke igazi személyazonosságát.

Warren felsóhajtott.

– Meg kell támadnunk egy angol börtönt?

– Nem… Legalábbis remélem, hogy nem – próbálta megnyugtatni James. – De beszélnem kell azzal a börtönőrrel. Egyébként van még két ember, aki valami hasonlót üzenhetett nekem, mint ami abban a levélben áll. Úgyhogy még nagyon sok kérdésre nem tudjuk a választ. Semmi sem biztos, csak az, hogy vitorlát bontok, és kihajózok, miután részt vettem azon az átkozott álarcosbálon, amire rábeszéltek.

Boyd felnevetett.

– Georgie bekeményített?

– Ellenkezőleg. Igaz, hogy utálom a bálokat, de az én George-om nagyon meggyőző tud lenni, azt pedig kifejezetten élvezem.

– Te jó ég, most arra utalt, hogy… – szörnyülködött Warren.

– Hát persze, jenki – vágott a szavába Tony vigyorogva.

Az ablak alatt Jeremy felsegítette Jacqueline-t, és visszakísérte a házba.

– Nekem is ott kellett volna lennem abban a szobában! – panaszkodott. – De apa nem engedte, hogy részt vegyek a megbeszélésen.

– Szerinted én nem próbálkoztam? Kijelentette, hogy egyikünk sem mehet vele.

Jeremy felhorkantott.

– Azt megértem, hogy téged miért hagynak ki belőle, de én a szigeteken éltem, és úgy ismerem a karibi térséget, mint a tenyeremet. Hasznukra lehetnék, és ezt apa is tudja.

– Ne akarj megsérteni, kedves bátyám – jegyezte meg Jack epésen. – De ha túszul ejtenének minket, akkor az apánk keze meg lenne kötve, miközben az ellenségével harcol. Tehát ki kell maradnunk ebből, még akkor is, ha ennek nem örülünk.

– Értem, de még van időm a lelkére beszélni, hátha meggondolja magát. Mikor van az a bál, amit emlegettek?

Jacqueline megforgatta a szemét. Jeremy sem fogja meggyőzni az apjukat, ahogy neki sem sikerült. Még mindig neheztelt a mellőzése miatt, és nem próbált vitába szállni a fivérével. Minél előbb fel kell keresnie Gabbyt, és kifaggatni őt arról a Pierre Lacross nevű kalózról.

4. fejezet

– Egyáltalán nem tűnsz idegesnek, pedig holnap reggel apa nélkülünk indul el a Karib-tengerre – jegyezte meg Jacqueline, miközben az anyja mellett állva nézegette magát a tükörben.

– Jól leplezem, ugye? Tudom, hogy győztesen tér vissza, és végre megfeledkezhetünk erről a ronda ügyről, mégis egész idő alatt aggódni fogok érte.

– És hiányozni fog.

– Persze, nagyon. És tudom, hogy neked is. De kérlek, ne mondd megint, hogy inkább vele mennél, minthogy itthon maradj velem.

Jacqueline elmosolyodott.

– Nem állt szándékomban. Tudom, mikor kell beismernem, hogy veszítettem. Pedig nekem több okom lenne a bosszúra, mint…

– Jack! – vágott a lánya szavába Georgina.

– Csak kicsúszott a számon. Tényleg.

Georgina megcsóválta a fejét.

– Legalább a szezon eltereli a figyelmünket.

Jack nagyon remélte, hogy így lesz. Szerette volna, ha minél előbb történik valami, ami leköti a gondolatait, és nem csak az apja másnapi indulása foglalkoztatja. Még jó, hogy a fekete parókában meg a dominómaszkban senki sem veszi észre, hogy milyen heves érzelmek dúlnak a lelkében. A felületes szemlélő számára vidámnak és elevennek tűnt. Egyébként tényleg jó szórakozásnak ígérkezett a bál. Most az egyszer nem tudhatta, hogy kivel táncol. Szerette az ilyen ártatlan kis titkokat.

Már mindketten felöltöztek a bálhoz. Georgina meglepte Jacqueline-t egy smaragd nyaklánccal, ami illett a halványzöld ruhájához, és most a nyakába akasztotta.

– Na, gyere, induljunk. Az apád már biztosan alig várja, hogy túllegyen a mai estén. Odalent vár Brandonnel.

– Brandonnel? Azt mondta, hogy nem fog eljönni!

– Állítólag ragaszkodtál hozzá, és jól tudjuk, hogy ez mit jelent. Halálra nyaggattad azt a szegény fiút.

Jack elvigyorodott.

– Csak egy kicsit unszoltam. Egy álarcosbál tökéletes alkalmad nyújt arra, hogy beosonjon, és észrevétlenül szórakozzon egy kicsit, mert az ajtóban nem fogják Wrighton hercegeként bejelenteni. Meg kellett győznöm, hogy neki is jár egy kis móka, miután kijelentette, hogy egyáltalán nem fog részt venni a szezon eseményein, sem most, sem máskor. Nem is tudja, miről marad le, de ma este megtudja, és talán meg fogja gondolni magát.

– Én nem bíznék ebben, mert sajnos elég komolyan veszi a rangját. Tudod, hogy nekem mi a véleményem a nemesi címekről. De ne feledkezzünk meg arról, hogy ő az első herceg a családban, és a szülei ennek megfelelően nevelték. Nem kéne beleszólnod ebbe, Jack. Nem csodálkoznék, ha még a feleségét is ők választanák ki neki. És persze a hölgynek feddhetetlennek kell lennie.

Jacqueline felhorkantott.

– Micsoda sivár jövő! De gondolj bele, hogy azért ő is Malory.

Georgina felvonta az egyik szemöldökét.

– És a Maloryk mindig megszerzik, amit akarnak?

– Pontosan.

– El sem tudom hinni, hogy tényleg táncol.

Jacqueline Brandonnel lejtett a táncparketten, amikor a szülei elsuhantak mellettük.

– Én sem. Anya velünk lépett be a helyiségbe, de apa jócskán lemaradt, úgyhogy senki sem sejti, hogy ő az, még ha engem fel is ismertek. Azért vettem fel ezt a fekete parókát meg a dominójelmezt, hogy titokban maradjon a személyazonosságom.

– Hát, ez nem jött be.

– Tudom – panaszkodott Jack. – Eléggé felbosszantott Bernard Morton, amikor az első tánc előtt azonnal odasietett hozzám, és ezzel leleplezett a többiek előtt is. Nem hajlandó beismerni, mi vezette nyomra. Ha megvesztegette a szolgálómat, hogy árulja el neki a ruhám színét, akkor azonnal kirúgom, mihelyt hazaértünk.

– Nem fogod kirúgni. A varrónődet is megvesztegethette, vagy odaállíthatott egy embert a ház elé, hogy figyelje meg, mit viselsz, amikor beszállunk a hintóba. Nem mindegy, hogyan jött rá, kuzinom? Ezért nem érdemes kirúgni egy hűséges…

– Hűtlen.

– …szolgálót.

– Lehet. Bár ezzel teljesen elrontotta ezt az álarcosbált, amikor éppen az lett volna a lényeg, hogy ne ismerjenek fel. Most már ez is csak egy ugyanolyan bál, mint a többi.

A fiatalember felnevetett.

– Azt hittem, szereted a bálokat.

– Így van, ezért zsörtölődöm csak, és nem szitkozódom.

– Még jó – jegyezte meg Brandon vigyorogva.

Jack is rámosolygott. Örült, hogy a kuzinja végül eljött a bálba. A maszk eltakarta az arcát, és senki sem gondolta volna, hogy még csak tizenhét éves. Ahogy azt sem sejtette senki, hogy Wrighton hercege van jelen a bálon.

– Ami pedig az apámat illeti… – folytatta az előbbi témát Jack. – Tényleg nem szeret táncolni, viszont mindig szívesen a kedvében jár anyámnak, aki él-hal a táncért. Na és te? Biztosan te is szereted. Hat táncpartnered volt egymás után, mielőtt sikerült végre nekem is megkaparintanom téged. És valósággal el kellett raboljalak, mielőtt megint felkérsz valaki mást táncolni.

– Tényleg nagyon élvezem, de nem is annyira a tánc miatt, hanem azért, mert megérinthetem a nőket.

Jacqueline felnevetett.

– Felizgat, ha hozzáérhetsz egy nő derekához?

Jack tudta, hogy a fiú elpirul az arcát takaró maszk alatt, ami csak a száját hagyta szabadon. Jack néha előbb szólalt meg, mielőtt átgondolta volna, hogy mit fog mondani, sőt ez elég gyakran előfordult vele. Pedig nem akarta zavarba hozni a kuzinját, akinek a nőrokonain kívül valószínűleg még nem volt alkalma hasonló korú hölgyekhez közel kerülni, annyira elzárva nevelték a szülei. Ráadásul egy tizenhét éves fiú még elég érzékeny az ellenkező neműekkel való kapcsolatok terén. Nem volt szép dolog gúnyt űzni a tapasztalatlanságából.

Jack gyorsan visszakozott.

– Ne válaszolj! Tudod, hogy néha meggondolatlanul kiszalad a számon ez-az. Inkább mesélj, hogy tetszik az első látogatásod a debütálók világában? Erre számítottál? Vagy nehéz véleményt alkotni, amikor mindenki elrejti az arcát?

– A személyiségüket nem takarja álarc, ahogy a csodálatos… ruháikat sem.

Jack nevetésben tört ki. Brandon milyen vicces szavakkal utal a formás női testekre! Tudta, hogy már leküzdötte a zavarát, mert szándékosan eltúlzott prüdériával fejezte be a mondatot.

– És van már valaki, aki felkeltette az érdeklődésedet?

– Persze. Sőt már szerelmes is vagyok belé. Meg belé, és belé is.

Brandon három elsőbálozóra mutatott. Az egyik éppen táncolt, a másik kettő pedig kuncogott, és közben Brandont bámulta. Jack megforgatta a szemét. Nem tudta elhinni, hogy Brandon ugratja őt.

Ezért csak ennyit mondott: – Olyan vagy, mint a kuzinod, Jaime. Minden hónapban másik férfiba szerelmes, legalábbis azt képzeli. Ugye tudod, mi a különbség a hirtelen támadt vonzalom, és a maradandó, mindent elsöprő szerelem között?

– És te? Olyan határozottan eldöntötted, hogy nem találsz rá ebben az évben, hogy akkor sem vennéd észre, ha hirtelen rád törne?

– Ezt nem tartom komoly kérdésnek, ezért csak annyit válaszolok, hogy a vonzalom nem szerelem. Mert a Fattyúhoz vonzódtam, ugyanakkor minden porcikámmal gyűlöltem.

– Megnyugodhatsz, én is tudom a különbséget. Csak ugrattalak.

Jack felnevetett.

– Mindig olyan komoly voltál. Mióta vagy ilyen huncut?

– Amióta észrevettem, milyen hiszékeny a húgom. Még mindig azt hajtogatja, hogy Judy egy kísértethez ment feleségül!

5. fejezet

A tánc végén Brandon visszavitte Jacqueline-t a szüleihez, majd elsietett, hogy újabb partnert találjon magának. Jack nem tiltakozott, mert amúgy is csatlakozni akart a szüleihez. Az apja most először állt a felesége mellett, és nem a háttérből figyelte a báli forgatagot. Jack jó alkalomnak találta, hogy védőpajzsnak használja őt, ezért kettejük közé furakodott.

Jamest meglepte a lánya viselkedése, mert máskor kifejezetten arra kérte, hogy ne riassza el a rajongóit.

– Ki bosszantott fel? – kérdezte, és felvonta az egyik szemöldökét.

– Mindenki tudja, ki vagyok! – panaszkodott Jack, majd elmosolyodott. – És azt is tudják, hogy te ki vagy, hiába viselsz álarcot. Láttak engem az anyámmal belépni, és most mellette állsz, ami eddig sosem fordult elő. Eddig mindig érdeklődtek, hogy ott vagy-e a bálon, én pedig megnyugtattam őket, és azt hazudtam, hogy nem. Megfigyeljük, milyen bátrak lesznek most az ifjak?

– Ha pihenni akarsz, kimehetünk a teraszra – javasolta Georgina.

– Nem akarok kimenni. Tényleg kíváncsi vagyok, mennyi merészség van bennük.

James nem szólt semmit. Georgina a fejét csóválta. Mindnyájan tudták, hogy az apja még mindig nagyon híres, vagy inkább hírhedt, a társaság köreiben. A családtagjain kívül nem érintkezett senkivel, ezért az előkelőségek igazából nem ismerték, és a legváltozatosabb pletykák keringtek róla. A szóbeszédnek az is táptalajt adott, hogy James az öccsével, Anthonyval gyakorta meglátogatta a Knighton’s Hall nevű bokszcsarnokot, ahol elkeseredett csatákat vívtak egymással. A keményebb lelkületű ifjú lordok imádták ezeket a meccseket, mert nagyon izgalmas küzdelmeket láthattak, és sosem lehettek biztos abban, hogy bejön-e a fogadásuk. De a kevésbé merész ifjak nem mertek James Malory közelébe kerülni, még akkor sem, ha szerelmesek voltak a lányába.

A zene újra megszólalt, de a helyiségben nem ezért lett hangosabb a beszélgetések moraja. Futótűzként terjedt a hír, hogy James valószínűleg jelen van a bálon, és ez nagy izgalmat okozott. Jacqueline tudta, hogy mindez azért történhetett meg, mert odament a szüleihez, amikor együtt voltak, és erre minden szem az apjára szegeződött. Azért viselkedett így, mert bosszantotta, hogy a kérői felismerték, és ők is elárulták neki a személyazonosságukat. Most nagyon gyerekesnek érezte magát, és már megbánta, hogy ilyen meggondolatlan volt.

– A pokolba! – sziszegte James. – Jól látom, hogy a háziasszonyunk közeledik felénk?

– Igen, ő tényleg Lady Spencer – válaszolta Georgina. – Részt vettünk a szezonnyitó bálján, nem sokkal azután, hogy visszatértünk Bridgeportból. Nem akartad, hogy bejelentsenek, így nem volt alkalmad találkozni vele.

– Ha távozásra szólít fel, kénytelen leszek elkalapálni a férjét