Gelléri Andor Endre

A NAGYMOSODA

regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

.

1.

A szűk Császárok uccájába tíz-húsz sikátor ontja a kocsit, a kaftános galíciai zsidót, a siető sovány munkást. Az egyik stráfkocsin alacsony ketrecben kakasok riognak, kacsák hápognak; a másikról némán lóg le a levágott ökrök véres feje... a hatalmas sörhordó lovakat dudálva sürgeti a liszteszsákokkal tömött teherautó és a nagy forgalomban ide-oda löketve, veszekedve tolják zöldséges kordéikat az uccai árusok. Mindenütt felvisítanak a suhanó biciklik csengői s csak figyelemtől kimeredt szemmel mernek átvágni egyik oldalról a másikra a járókelők. A város legöregebb emeletes házai vannak itt: kopott arcukba sűrűn csillognak egymás mellett az üzletek áruval és reklámárakkal teledobált kirakatai. A nagy okkáziót hirdető portálok előtt az olcsót kereső tömeg. Az egész ucca harsog a kiabáló beszédtől: itt senki se szól halkan; akaratlan ordítani kezd, ha átlépte a hentesüzletekkel tömött ucca küszöbét. Mindenki fürgévé változik, csupa ideg lesz, arcán táncolni kezd a kín és a mosoly ép úgy, mint a kereskedőkén, akik egész testükkel hadonászva hol édeskésen alázatosak, hol nyiltan elátkozzák a vásár nélkül eltávozó vevőt. S míg fönt verejtékes minden arc a nagy csere-berétől... házról-házra öreg vasajtók mögött vaksi pincékben folyik a munka. Lankadatlan esztergák forognak, csillogó bronzzal acélpofáik között; tizenöt-húsz segéd nyitja, csukja, ütögeti a görbe mérőkörzőt hunyorgó szemmel s mikor a kés eleget hasított le az öntésből, hirtelen leállítják a padot... a másik ház pincéjében gömbölyű végű kalapáccsal, roggyant faprések között, könyvkötők kalapálnak, ragasztanak, majd meglendítik az éles vágóollót... a következő házban fiatal lányokkal van tele a pince: kopasz játékbabákra hajat ragasztanak, szemet festenek, tündércsöpp szájat és mintha még maguk is játszanának, mikor sovány kezükkel elrendezik rajtuk a cifra kis ruhát... de a szűk udvarok se üresek... itt egy medvebőrt porolnak kopogó mogyorófapálcáikkal a hosszúhajú szűcslegények; a szétnyitható faasztalnál derűsarcú kövér mesterük szögel össze egy kecskebőrtakarót... tőle jobbkézt húsfüstölde gőzöl, balkézről a tojásos ládák garmadái állnak, hátrább egy gyorstalpaló-műhely kopog... a kapuk alja is meg van szállva a norinbergi árukkal üzletező boltosokkal: tükör, fésű, csatt, cipőkrém... a következő kapuban: zagyva könyv- és kép-antikvárium.

S ebben az agyat bolondító zsivajban, levegőtlen tülekedésben, külön figyelmet érdemel az ucca nagyüzeme: a „Főnix” gőzmosó. Mindössze öt helyiségből áll ez a gyár, - körülbelül száz munkás nyüzsög benne. Ez az öt, szobanagyságú munkahely tele van géppel, kazánnal, emberrel, gőzzel, a vegyszerek fojtó szagával. A vasrácsokkal takart keskeny ablakokon kicsapódó párák mögül olykor kibukkannak az izzadt munkásarcok; gőztől nedves hajuk és szakálluk van, valamit kiabálnak egymásnak, aztán elmerülnek újra a fehér gomoly mögött. A „Főnix” uccára néző üzlete egy lyuk: egymás hátán botlognak benne a vevők és a kiszolgáló lányok; kintről az ucca dob be süketítő lármát, bentről a gépek morajlanak ki a félrelökhető faajtó mögül. Mikor ez az ajtó nyikkanó csigáin visszafut: egy kimosott fehérneművel tele terem látszik, itt a vasalónők dolgoznak. Innen a vaksötét fehérnemű-jelölőbe lép az ember: itt folyton ég a nagy villanylámpa, mint a hold, s alatta görnyedt jelölő-lány sercegteti tollát, a legbizarrabb jeleket írva a gallérok garmadáiba, az ingek ezreibe s a néha szinte undorítóan piszkos alsóruhákba. Másfél méter széles folyosó fut az ablakkal ellátott ajtóig, amely mögött a ház kopott udvara látszik lótó-futó alakjaival. A folyosó közepén nyílik a három gömbölyű kazánnal és szenesládával telerakott fűtőház; a kormos fűtő, soványra aszott tagjaival, a pirosan lobogó kazántüzek előtt olyan, mint egy elkárhozott. Ezt a mosómester szobácskája követi: ide a hatalmas vízszűrő van benyomva és az ammoniákszódát, mosószappant őrző, elzárható faláda. Balra, a végre tágabb, de a mindig forró gépek gőzétől homályos mosókonyha van: a falak mentén a mosógépek raja; a középen jajgatva búgó csavarógépek; fölöttük a talpfákra helyezett dinamóik. Az ablaknál a vegytisztítók mosóasztalai és az öblítéshez szükséges dézsák terpeszkednek. Utolsóul a mindenütt fehér lepedővel befödött gépszoba jön: itt a gázvasalók és a rutsergépek zörögnek, amik vízilóvastagságúra dagasztják a velük dolgozó lányok lábát.

Ilyen szűk és fojtó helyen zihál a „Főnix” gőzmosó. Ember embert súrol, gép gépet űz... s kint a boltban napról napra ijesztően hatalmasra nől a batyúk serege.

A forgalmas ucca százával löki be a gallérjaikat, ingüket, ruhájukat sürgető vevőket. A kiszolgálókisasszonyok nevetve és nyögve rángatják ide-oda a szennyes gubancokat; a munkások ép ilyen félig víg, félig szomorú képpel hurcolják be a szennyest a jelölőbe nagy, füles kosarakban.

A Császárok uccájában mindenki ismeri a „Főnix” gőzmosó szerencsés tulajdonosát, a kövér Taube Jenőt. Valóságos mosodai cár a szemükben, de az itteni nyugtalan, hiú kereskedő népség egy percig se hiszi, hogy eszének vagy tehetségének köszönheti roppant vagyonát. „Szerencséje van”, „jókor kezdte”, - mondogatták.

S ha Taube autója tutulva befordul a Császárok uccájába, epésen fölpillantanak s összenéznek feleségükkel: „Látod?” - mert amint ott ül hajadonfőtt, göndör, megőszült hajával, kezét hasán nyugtatva: olyan az arca, mintha az egész világ már levegő lenne előtte. A minden jón, kéjen, örömön túljutott ember merev szobrának látszik. „A vén disznó”, „A tyúkvadász”, „Mit mondsz?” „Mennyi nője van? Ötszáz?” „A duplája, esküszök rá” - suttogják, de az autó bőgve tovább viszi Taubet a varázsosan utat nyitó forgalomban. Mikor megáll a „Főnix” üzlete előtt: a boltvezetőnő magánkívül s elédesedett arccal rohan elébe ajtót nyitni s bent pillanatok alatt végigfut a hír: „Megjött az öreg!”... s mivel az üzemben majd mindegyik nő eltöltött már néhány pásztorórát a főnökével: fölizgulnak, letörlik verejtékes arcukat és fürgébben húzzák-tolják büdösen égő vasalóikat. A gépszoba lányait is fölhevíti Taube megjelenése; mintha örök hűségüket akarnák kimutatni iránta; odaadó robotba kezdenek és verejtékező boldogsággal pillantanak lomhajárású főnökükre.

Nappal ezek a lányok fehér lepelben dolgoznak: a „Főnix” adja nekik, nehogy elpiszkolódjék viseltes ruhájuktól a fehérnemű s a gallér. Ezek a leplek mindig tiszták rajtuk, mert a mosógépek győzik mosni, a vászonnak meg nem fáj a forró víz, a gőzös szappan, a klór, a csípős ammoniákszóda. Hanem a lányok lelkét, mocskossá vált testét már nem lehet ilyen könnyen kimosni...

A kelmefestők meg a mosólegények, ezek a sápadtra szikkadt emberek: óriási, fatalpú bakancsokat kapnak a „Főnix”-től. Mikor reggel belépnek az üzem ajtaján, kicsik, véznák, kedvetlenek, de ahogy beleállnak a facipőkbe és kezükbe kapják a festőbotot vagy a mosókefét: óriássá varázsolódnak át. Rögtön kihúzva, büszkén lépdelnek, nagyhangon beszélnek.

Ilyen ajándékokat ad munkásainak a „Főnix” gőzmosó. És szikrázó szemeket ültet el arcukba az itt töltött idő: ezekkel gyötrődve látják, hogy itt minden megtisztul és fehér lesz, csak ők lesznek egyre mocskosabbak, foltosabbak.

2.

A „Főnix” fűtője már bent van a kazánjai között. A „Népujság”-ot böngészi és dünnyög fölötte:

- Kínában - olvassa izgatottan - kitört a forradalom!

- Nem is tudtam - s két ujja közé fogja az alsó ajkát. - Igen, Wu-Pei-Fu, ez az!

- Wu-Pei-Fu - magolja tagoltan -, ez van a munkások mellett... Csan-Cso-Lin, az pedig ellenük... fuuuj!

Kiköp s megtörli a szemét és kéjes izgalom fogja el a részletekért. De kint a templomokban megütik a nagyharangokat: fél hat!

Mintha hideg vízzel öntenék végig Tir Jánost... gyorsan elfordul az ujságtól... a gyujtópapír után nyúl, begyűri a kazánszájba, aprított fával hinti tele s pár lapát szenet szór szét fölébe.

- Wu-Pei-Fu győz! - s megvillognak a szemei, míg a gyufát a papírhoz érinti. Pillanatok alatt csupa láng lesz a három kazán.

A manométer megmozdul, fölszökik a gőz, s Tir lecsukja a vizet; újra megrakja szénnel a piros tüzeket. Közben két-három lány surran be. Sápadt az arcuk, karikás a szemük.

Tir dörmögve kiles rájuk. Megvetően elfintorul az arca, de a lányok azért is rákacagnak, hiába játssza a nőgyűlölőt.

- Tir! Tir! - sikítják élesen, aztán ügyet se vetve rá, tovább susognak.

A fűtő kíváncsian fülel s mikor rajtakapják: a „Népujság” címképét nézegeti: egy férfi, amint leszúrja a kedvesét. Szeretne kifutni vele s odatartani a lányok orra alá: - Ti is ilyen sorsra juttok... de mint egy varázskígyó, újra rámered a kínai forradalom híre az ujságból s kidülledt szemmel követi.

Egyre több cipősarok koppanása hallatszik a szűk folyosón; a beszélgetés szüntelenül áramlik. Valamennyien csüggedt, leizzadt, leszáradt arccal jönnek, csak a szájuk kelepel folyton. Előtűnik a mosónők férfivastagságú karja; a kis galléroslánykák, tizennégy-tizenöt évükkel, nádszál-lábukkal, alig dudorodó mellecskéikkel, olyanok, mint az elátkozott törpék, akik sohse nőnek nagyra.

Odabent a mosókonyhában megrecsegnek a gőzvivő csövek, a rossz tömítéseknél részeg füttyöket fújnak s a vasalókban pukkadva, lobbanva gyulladnak a gázvasalók.

Rusz, a mosómester érkezik sietve. Az oldalán két-három lány sürög hízelegve. Rusz rájuk se hederít, hanem rögtön a kazánházba lép:

- Van gőz?

Tir odaszalutál, rákapaszkodik a létrára s elforgatja egészen a gőzcsapot.

Rusz gyorsan vetkőzik és felhúzza magára a munkaruhát; minden mozdulata ideges kapkodás. Csak akkor nyugszik meg, mikor a nagy facipőkbe beleáll. S a cipők döngése valahogy megerősíti s a szavára váró munkásarcok visszaadják az önbizalmát. Mikor azt kiáltja: „Indulás!”, a fehér munkaruhákba bújt lányok, asszonyok szétrebbennek, mint a madárraj az ostorcsapásra.

- Gyerünk, Mariska, gyerünk - s maga előtt tol egy kislányt, akinek leesett a kitaposott cipője; ez is fölvidámítja, de amikor a szemébe tűnik Motyó, a mosólegény, amint bambán emelgeti a magasba a tegnap megsárgult ingeket s eszébe jut, hogy ezek az ingek darabonkint negyven pengőbe kerülnek... és hogy grófi fehérneműek!... megáll és lehorgad a feje. Egész éccaka töprengett, hogy mivel lehet megmenteni ezt a harminc darab selyeminget, mivel lehet megakadályozni az ezerkétszáz pengős kárt? Már négy éve van az üzem élén és soha semmi baj nem volt; s most ez a hatalmas kár a nyakát töri.

A mosólegény buta arca fölriasztja: mintha egy borjú nézné az ingeket...

- Menj a jelölőbe és hozz először más ruhát, - küldi a szeme elől. Legjobb volna, ha egész nap egyedül maradhatna, le-föl sétálhatna és töprenghetne. Bemegy abba a fülkébe, ahol levetkőzött. Ott van a vízszűrőkészülék, kék és piros festésű elosztócsöveivel. Fáradtan nekidől, maga elé tartja a német szakkönyvet s csüggedten próbálja betűzni a gót betűket. Ide-oda lapoz benne: nem megy; miért is nem tud németül?

Mikor visszateszi az asztalra: mintha az agyvelejét kifújták volna. Erőt vesz rajta az álmatlan éccaka fáradalma. Kihúzza az óráját: a két kelmefestő még nem jött be. Ezek az urak csak félnyolckor kezdenek. Az egyik biztosan tud valami oldószert a sárgulás ellen. Igen ám, csakhogy ezek nem tartják őt többre egy napszámosnál s kivívták Taubenál, hogy ő nem rendelkezhet velük. S talán ép ezért próbált mindig parancsolgatni nekik.

- Istenem, Istenem, - mondja s csöndesen könyörögni kezd, mint kölyökkorában, ha az elvesztett pénzt nem találta sehol. - Csak most segítsd megmenteni ezt a harminc inget.

A két kelmefestő beszélgetve a kapuhoz ér. Nováknak hívják az egyiket, a fiatalabbat Angelovnak. A kapualjban Novák kihúzza az óráját:

- Stop - mondja a továbblépő Angelovnak -, várj... két perc még hiányzik a félnyolchoz.

Angelov szívesen bemenne már, de a másik nem engedi.

- Most, látod, félnyolc, - mondja -, na, gyerünk!

S vigyáz arra, hogy pár nagy lépéssel Angelov előtt lépjen be az ajtón s ő kiáltja szét először: - Jóreggelt!

Aztán kivágtat oda, ahol a csupasz ég alatt a festésre való rézüstök domborodnak s a bemeszelt deszkákból épült benzinmosó áll.

Mind a ketten fiatalok. Huszonhárom év körüliek. S úgy félig-meddig jóbarátok is. Novák négy polgárit járt, Angelov négy gimnáziumot. Egészen meztelenre vetkőznek: Novák csontosabb, izmosabb s érzéki erő van csillogó, fekete szemében. Angelov szőke, mintha orosz lenne s kék szeme van.

- Paraszt, talán köszönnél! - kiált Novák a bámészkodó Motyóra, amint belépnek.

A fűtő karonfogja Angelovot:

- Délben súgok valamit, - mondja titokzatosan s komolyan megfogja az álla alatt levő dudort - forradalom!

Novák már kinyitotta a korhadt vízmelegítő gőzcsapját. Pokoli krákogással zörög a hideg víz, majd átmelegedve sivítani kezd s bugyborékolni. Angelov a szappant darabolja baltával s mire Novák kisúrolta az öblítésre való hordókat, a víz méla dudálással, mintha tót zenélne a fenekén, fölforrtan gyöngyözik.

Angelov megmeríti benne a favödröt: a zümmögés kettéreccsen, a víz köhögni kezd; a forró víz átlendül a levegőn s rádül a fölvagdalt szappanforgácsokra. Közben a vastag gumicső teleönti a hordókat, Novák egyikből a másikba dobálja. Bámulja a víz örvénylését, bele-belepaskol és szorongva pillantgat a mosógépek felé. Most feltűnik Rusz a gallérosszobából s mint aki rászánta magát: a kelmefestők felé lépdel. S hogy mások meg ne hallják, kénytelen egész közel húzódni Novákhoz, aki éppen olyan izgatott mint ő.

- Kérem, Novák... úr - szólal meg nehézkesen a mosómester -, maga... nem tudna valamit tanácsolni... amivel a sárgaságot ki lehetne venni az ingekből?

Novák az utolsó hordóba dobja a gumicsövet s mintha töprengene valamin: a homloka ráncos lesz, aztán belefordul Rusz arcába s pislogó szemeibe fújja:

- Nem... nagyon sajnálom, Rusz úr... nem!

Rusz, mint akibe beleszúrtak, ijedten visszarántja magát. Mélyeket lélegzik s többször nagyot sóhajt. Egész bódultnak látszik, nem tudja, merre menjen, mit tegyen, szinte fuldoklik a szorongástól, de mintha elfelejtette volna minden szavát. Az izgalomtól köhögni kezd: elfordul a tüzesen rábámuló Nováktól s odébb áll. S mint akinek már minden mindegy, a mosókonyha közepén fölkapja a fejét s odainti mosólegényét:

- Először félóráig hideg vízben fogod mosni őket.

Motyó a fejét kaparja:

- Félóráig? - s egyenként emelgetni kezdi és berakni a sárgult selyemingeket.

- Az istenedet - remeg meg Rusz -, vedd rögtön és ne vacakolj...

Motyó ijedten alájuk markol, az öle tele lesz vízzel, csak lassan, nyögve éri el a mosógép nyílását s egészen kifulladva szórja bele a súlyos terhet. Rácsukja a vasajtót, Rusz szeme rávillan: meg meri húzni a szíjváltót s a gép körbeforduló lengéssel megindul.

Rusz mintha a forduló gépbe akarna kiáltani valamit; mintha meg akarná kérni a vizet, az ingeket, azt a sárga színt. De nincs a nyelvén egyetlen biztos, világító szó. Pedig már négy éve vezeti a „Főnix”-et: fölénnyel, biztosan... rajtaüt a beszélgetőkön titokzatosan, egy szót se szól, csak végignéz rajtuk... s akit sokszor megcsípett: az egyik szombaton kezében látja a könyvét... sohase száll pörbe: aki élesen válaszol neki, aki felbosszantja, azzal kidolgoztatja a lelkét, visszaküldi a munkáját tízszer is... s ha nem tér észre, ha nem hódol be neki: mehet!...

De most villámként rásújtott a grófi fehérnemű. Mit tehetne még az ingekért? Mihez kezdjen, ha elmult a félóra?

Novák legszívesebben kurjantani szeretne. Amire régóta vár: vak pillanatára a szerencsének: íme, itt van... mohón szétnéz: milyen hatalom jut a kezébe?... mindenre, mindenkire rámered... mosógépek, dinamók, a lezárt vízszűrő helyiség, ahová íróasztalt kér majd... több fizetés... és még... elszorul a szíve: a sok engedelmes lány, aki alázatosan fizetésjavításért jön hozzá, a fejük meghajtva s csak meg kell fogni a kezüket s máris jönnek utána... aztán a hétfő reggeli munkásfölvétel: tülekedés, könyörgés s válogatás a csinosabb nők közül.

Nem bír tovább dolgozni: átlöki azt a nadrágot, amit éppen tisztít:

- Csináld tovább!

Kisiet. A rézüstöknél van. Bot a kezében. Rácsap vele az üstökre. A széttört bot reccsen egy nagyot s az üst rezgőn sokáig zúg még. Ez a panaszos búgás kíséri rohanó gondolatait: ha Rusz meg tudná csinálni az ingeket, akkor tegnap nem főzte volna jól át forró vízben - fölkacag - s akkor... ma nem kezdené tiszta hideg vízzel... egész biztos, hogy nem tudja; egész biztos, hogy Taube kirúgja... s akkor ő Taube elé lép s meg fogja csinálni, mert ő tudja, tudja, itt van benn - s a fejét döngeti.

Cigarettát sodor. Füstölve a benzinmosó-kamrába húzódik, noha a falain ijesztő pirossal van kiírva: „Tilos a dohányzás!” Ej, mit! De most kiröpíti a cigarettáját s lerántja a benzines edényeket takaró ponyvát. Mélyen belehajol az edénybe. Meglátja elmosódva csillogó arcát a benzin tükrén s érzi, amint az orrán, száján át benyomul a kábító benzingáz. Ez kell, nem a cigaretta. Mélyet szív. Mikor kiemeli a fejét: a szeme még jobban tüzel, zúg a vére s részegebbek, merészebbek a gondolatai. Ideges nyugtalansággal kimegy s megint rágyujt. Nevetve ingatja a fejét. Nem fél, hogy kigyullad a benzin: elfújná a lángot, Russzal együtt. Szinte a szájában van az egész „Főnix” gőzmosó, a fogai között tartja, ízleli, rágcsálja a lányokat, az asszonyokat s nézi a koponyákat. Újra visszamegy a benzines edényhez: nem kerül semmibe s jobb ez nékem, mint a bor. Kitátja a száját és issza a gázos levegőt.

Angelov keféli a ruhákat, de ott görnyed mellette Rusz és lassú küszködéssel beszél hozzá. Angelov megáll, szánakozva ránéz, megingatja a fejét és tovább kefél.

Novák megduzzadt epével toppan az asztalhoz. Legszívesebben odaordítaná a másiknak: - Dolgozz és este beszélj! - de elfúlt méreggel a ruháskosárba nyúl, szétzilálja kutatva. Végre ráakadt: egy jódfoltos ruhát dob a tulsó oldalra. A beszélgetés rögtön elakad s Rusz meglepve fölemelkedik.

- Hát ezt a foltot mivel vennéd ki, Mihály?

Angelov forgatja... a vállát húzza... nem tudja... s azt kérdi:

- Rudi! Igazán nem tudsz semmit tanácsolni? Már mindenfélét kigondoltunk, de hát...

Novák arcát mintha fagy húzná össze. Hogyne. A fogai szinte összeforrnak, a szája szoros prés, az orrán át lélegzik. Választalan a ruhák közé hajol. Egy női aljat megmárt a fehéres ammoniák-vízbe s szótlanul dolgozni kezd rajta.

Rusz reménykedő pillantása lehull szégyenkezve a nedves betonra. Másodszor kérlelte meg, ő, aki alig állt szóba idáig vele. Lehajtott fejjel megy el a mosóasztaltól, de rögtön megszólal éles hangon. S kurta mondatokkal küzdeni kezd. Motyó meghökkenten botlog, vizet ereszt, gőzt, szappant hasít, ammoniákot hoz és tüsszög tőle.

Aztán körbe megy az üzemen. Lassan teszi meg az utat. Meglát minden kis hibát. Kurtán rásürget a gallérosokra, gyerünk gyorsabban! A fűtőt leszidja az egyenlőtlen gőzállás miatt. Egy asszonynak összegyűri a kivasalt frakkingjét:

- Ez nem munka, csinálja meg újra...

Gyulladásos szemei világolnak. Öklei nyílnak, csukódnak, ütögetik útközben a falat, a vasalódeszkákat, s nem bírja elfelejteni, hogy hátha ez az utolsó körsétája itt.

De mi lenne, ha hirtelen úgy tenne, mint aki elvesztette az eszét? Ha a legforróbb gőzt engedné az átkozott selyemingekre s elégetné vele teljesen... s csak motyogna valamit a füstölgő, megbarnult fehérnemű fölött...

Nem.

Vállon üti Motyót:

- Egy félóráig mosd. „Langyos szappanba” - ezt hangosan mondja s lopva odapislog Novákra.

Novák hallja és tudja: Rusz lesi a hatást. Egyenletesen húzza s vonja a kefét, csak azon tűnődik, hogy a szappan nem rontja-e meg az ő tervét? Megvan! De azért már abbahagyhatná a sok ostobáskodást, mert a végén még az Isten se tudja kifehéríteni az ingeket. Akaratlanul mosolyogni kezd. Hol öntse ki a jókedvét? Rányomja a kefét a munkára, megrántja a karját, gyorsan, még gyorsabban, héj, Angelov, el ne maradj!

Öblíti a ruhát, tiszta víz a melle, a combja, izzad, de csak tovább, hadd hallják!

A másik is igyekszik: olyan az ilyen lendület, mint a bolondóra... viszi magával az embert... feszülnek, ugranak az izmok, megkavarják a tüzes levegőt, szétverik a ködként üllepedő gőzt a karjuk körül.

A mosómester az óráját bámulja... kety-kety... sápadtan múlik az idő... várja a csodát... hátha...

Megrezzen. Taube úr megjött.

Fullajtárként körötte röpdösnek a felesége s az üzletvezetőnő. Egymást igyekeznek túlkiabálni, csupa jó hírt dorombolnak, hogy aztán még borzalmasabban hasson Taubera a szörnyű kár. Taube lomhán lépdel közöttük. Elbámul egy vasalónőt, s úgy belemerül az ing kisimulásába, mintha ott akarna maradni s az érdekelné legjobban. A két asszony zavarodottan összenevet. De Taube megingatja lomposan a fejét: odamegy ahhoz a kislányhoz, aki a gallérokat gömbölyíti az amerikai gépen:

- Fiacskám - mondja - így kell ezt...

Az ideges feszültség, amellyel Taubet várták, most, hogy a főnök mosolyog, leolvad róluk; könnyebben siklik a vasaló, szebb lesz az ing s vidámabban kattognak a ruhaprések az ablakoknál. Taube meg itt ragad: amit a felesége meg az üzletvezetőnő mond: meg se hallja... jólesik kifürkészni a forró vasak hangját, ezt a kit-kat-ot az ablak felől, a sok mezítelen kar lendülését s az ide-oda ringó női hátsók kicsalják belőle a csöndes kacagást. Mingyárt visszamegy a Virág uccába - gondolja - ez a két fúria meg söprüzze ki azt a hülye Ruszt. Nem hiszi, hogy igazán elrontotta a grófi ingeket. Na és aztán? Be van biztosítva, legföljebb kellemetlen.

- Kérlek, Jenő - szól rá a felesége izgultan -, gyere már be a mosókonyhába. Ezerkétszáz pengőről van szó.

- Fiam - akarja mondani Taube -, csinálj, amit akarsz... De hátha a biztosító okoskodni fog. Nem, mégis muszáj kravált csinálni. Na, gyerünk - s szokatlan fürgeséggel begyorsít.

Rusz ijedt pislogással néz rá gyulladt szemhéja alól.

Taube azt szeretné mondani neki: borogassa szemvízzel... de Rusz olyan rekedten köszön, hogy most már csakugyan aggódni kezd az ingek miatt.

- Mi van - s megfogja a mosómester karját -, mit tett, maga szerencsétlen? Mutassa csak.

- Na, mutassa csak, - szól rá Taubené is.

Rusz nem tudja, merre lépjen. Mintha levegő lenne alatta vagy szakadék, úgy forgolódik. Rámered a mosógépre s feléje indul.

Taubet a szerencsétlen ember esetlensége fölizgatja. S különösen dühös lesz, mikor az kikotorja az óráját s olyan merőn kezdi figyelni, mintha ez segítene rajta. Ki szeretné ütni a kezéből s odalegyint:

- Ne komédiázzon, hanem mutassa az ingeket!

- Fél óra, - nyögi Rusz.

Motyó leállítja a mosógépet; az ajtaja dörögve felcsapódik; a lyukon kidől a forró gőz, a szappanszag s izzadtságot ver az arcokra.

Taube előveszi a zsebkendőjét és odabiccent Rusznak:

- Mi az? Lássuk!

Rusz oldalt lógatja a fejét, mintha akasztófán lógna. Mintha csakugyan hurok szorítaná a nyakát. Nem szól.

Taube egy hangot szeretne hallani, egy magyarázó szót... Hirtelen a mosómester vállára teszi a kezét: