Susanna Leonard

DIAN

FOSSEY
A HEGYI GORILLÁK
MEGMENTŐJE

Kossuth Kiadó

Tartalom

Prológus  Viszontlátás

I. rész  Vágyakozás Afrika után

1  A vég I.

2  Az indián lány

3  Glenmary

4  Vágyakozás Afrikába

5  Ketrec

6  A Hotel Henry

7  Éjszaka

8  Betakarítás

9  Mr. Price

10  A nagy fehér vadász

11  Madártoll

12  Egy állat

13  Csontok

14  Születésnap

15  Vadak

16  Elvarázsolva

II. rész  Szelíd óriások

17  A vég II.

18  A születésnap

19  Apák

20  Kanális

21  Mise

22  Vakbél

23  Szökés

24  Rémtörténetek

25  Visszatérés

26  Veszélyes állatok

27  Otthon

28  A támadás

29  Európa

30  Börtönben

31  Walter

III. rész  A kutatónő

32  A vég III.

33  Alyette

34  Sorscsapás

35  A levél

36  Karisoke

37  A gorilla asszony

38  Jegygyűrű

39  Krumpli és whisky

40  Az idegen

41  Apa

42  Hazaút

43  Ultimátum

44  Boldogság

45  Könnyek

46  Összetörve

47  Aranyhal

48  A sokarcú nő

49  A vég IV.

Epilógus  Nyirmachabelli

Utószó

Időrend

Impresszum

Veszélyeztetett állatokat mentett.

És nagy árat fizetett érte.

I want to live, I want to give

I’ve been a miner for a heart of gold

It’s these expressions I never give

That keep me searching for a heart of gold […]

I crossed the ocean for a heart of gold

And I’m getting old

– Neil Young: Heart of Gold

Szereplők

Dian Fossey

ergoterapeuta, természetkutató

Digit

Dian legkedvesebb hegyi gorillája

Louis Leakey

paleoantropológus és főemlőskutató

George Fossey

Dian apja

Kitty Orice

Dian anyja

Richard Price

Dian mostohaapja

Alexie Forrester

Dian jegyese

Robert (Bob) Campbell

természetfotós és -filmes, Dian nagy szerelme

Mary White Henry

Dian louisville-i barátnője

Gaynee Henry

Mary anyja

Raymond atya

szerzetes pap

François atya

Dian franciatanára

Rosamond Carr

Dian ruandai barátnője

Alyette DeMunck

Dian ruandai barátnője

Sanvekve

Dian nyomolvasója

Alan Root

természetfilmes

Joan Root

Alan felesége, természetfotós

John Alexander

szafarivezető

Vatiri

Dian asszisztense

Manuel

Dian szakácsa

Wayne McGuire

Dian egyik utolsó diákja

Nick Coy

Dian páciense

Fred Coy

orvos, Nick apja

George Long

Dian főbérlője

Prológus

Viszontlátás

Virunga-hegység, Ruanda, 1983. június

Végre visszaért, végre újra otthon volt! Zihálva, de elégedetten követte a hordárokat a meredek csapáson. Igen, ez a világ az ő otthona! Az esőerdő, az aljnövényzetben megbúvó ösvények, körülötte a vulkán krátere, a párába burkolózó hegyormok – ide tartozik!

Noha fájt a bokája és a térde, minden felfelé megtett méterrel egyre nőtt a jókedve. Mindkét öklével megragadta a botját (szuahéliül fimbo), még erősebben tolta bele a sáros ösvénybe, mély levegőt vett az oxigéncsőből, és határozottan tartotta a lépést a csapatot vezető hordárokkal. Hogy vágyakozott New Yorkban az erdők és a hegyek után! Mennyire hiányzott ez a dohos pára, a nedves levegő, a ködfoszlányok az erdős meredélyek felett! Most, hogy visszatért, minden jó volt.

Bár tudta, hogy az erdei gorillák ritkán merészkednek vonulásuk során a völgyekbe, a tekintete a talajon önkéntelenül is az ujjízületek lenyomatát kereste, az ökölbe szorított lábakét. A koszófa messzire nyúló ágaiban, amelyek itt-ott alagútként borultak az ösvény fölé és árnyékot vetettek rá, folyton állat barátai fészkeit kereste. Nem tehetett róla – annyira örült nekik!

A házmagasra növő orbáncfű sárgán ragyogó virág zuhatagából három kongópapagáj csapott fel rikácsolva, és eltűnt a ködben.

– Újra itt vagyok, ti vörös fejűek! – kiáltott oda zihálva. – Itt van a ti Dianetek!

A nyomkereső visszanézett rá a menet elejéről, és aggódva felvonta a szemöldökét. De amikor találkozott a pillantásuk, kisimultak a vonásai. Intett, és félénken elmosolyodott.

Az ösvény lankásabbá vált, kiszélesedett, az erdő visszahúzódott a két oldalán, egy darabon látszott az ég, amikor felnézett. Hatalmas griff keringett felettük a felhők rései alatt, egy koronás sas.

– Édes istenem, de szép! – sóhajtott fel Dian, aztán hirtelen megbotlott.

– Óvatosan, Nyirmachabelli! – A mögötte jövő hordár elkapta Dian karját, és megtartotta.

– Csak nem esek el! – hárította el Dian lihegve, és lesöpörte a fekete kezet a karjáról. Szemrehányóan nézett a tönkre, amin majdnem keresztülbucskázott. – Ne aggódjon! – Nem mutatta, mennyire megérinti, hogy ez az idegen hordár a ruandai nevén szólítja: Nyirmachabelli, azaz „az erdő magányos asszonya” – így keresztelték el a helyiek.

Visszanyomta az orrába az oxigénpalack dugóját, és mély levegőt vett. Kicsit kijött a gyakorlatból, ez igaz, pedig az egyetemen kerülte a lifteket, és mindig lépcsőzött, amikor csak tehette. De hát jó – egy alvó vulkán nem magas ház, és Ruanda nem New York állam. Túl sokáig volt ott, Ithacában, majdnem három évet. Egy nappal sem bírta volna tovább.

Ködfoszlányok ringatóztak a csúcsok felett, hűvös széllökés borzolta a lombokat. Elakadt a lélegzete, vadul vert a szíve, folyt az izzadság az arcáról és a homlokáról. Talán még ritkásabb lett a levegő? Egy tisztásra értek. Megállt, mert a bozót és az esőerdei fák zöld fallá mosódtak össze a szeme előtt, a térde pedig elgyengült.

A fimbójára támaszkodott, az égre hunyorított, és tátott szájjal kapott levegő után. Körülötte elhalkult a csevegés, a nevetés, és a menet éléről a nyomkereső aggódva pillantott rá.

Dian nem akart gyengének mutatkozni, intett, és felpillantott a Visoke-hegyre. A háromezer-hétszáz méteres csúcs egy kihunyt vulkán volt; négyszáz méterrel a csúcs alatt helyezkedett el az otthona, a Karisoke Kutatóállomás. A kaptató felén túl voltak, még legfeljebb két óra az út!

Már csak két óra a Karisokéig! Két óra a gorillákig – gondolta. Nagyon boldog volt, és hangosan felnevetett.

A nyomkereső azért megjegyezte, hogy szusszanásnyit pihennek. Jelzett a hordároknak, mire a férfiak kosarakat, ládákat, batyukat vettek le a fejükről, és letették a fűbe, az aljnövényzetbe. A hordárok – főleg a hutuk, csak pár fiatal tuszi – megint beszélgetni kezdtek. Hamar felbomlott a menet: néhány férfi jobbra és balra leült az ösvény mellé, mások eltűntek a bozótban, Sanvekve, a nyomkereső elővette a pipáját és a dohányzacskóját.

Dian leült az egyik könyvesládájára, és szipogva ellenőrizte az oxigéncsöveket az orrában – nem a levegő lett ritkásabb, hanem kifogyott az oxigénpalackja!

Áthúzta a fején a csövet, és intett a hordárnak, aki a cserepalackot vitte. Míg az a hátizsákjával bajlódott, hogy kicserélje a palackot, előásta a cigarettát a dzsekije zsebéből. Sanvekve tüzet adott, és elkezdte megtömni a pipáját. Dian, amikor meglátta odalenn a parkolóban a dzsipjéből kiszálló szép fekete férfit, érezte, hogy hazaérkezett.

Füstölve, köhögve pillantott fel a Visoke csúcsára. Valahol odafenn a kedves gorillái a nappali fészkükben heverésznek, a kicsinyeikkel játszanak, a csalánmezőkön legelésznek vagy rügyeket szednek a vernóniabokrokról.

Vajon hiányoztam nekik…? – töprengett magában csendben. – Hát persze hogy hiányoztam!

Megfordult, és elnézett délnyugat felé, ahol a négyezer-ötszáz méter magas Karisimbi csúcsa tört a magasba a felhők közül. Fenséges, súlyos tömbje mintha az eget tartotta volna, meredek keleti oldala felragyogott a reggeli nap fényében.

A két kihunyt vulkáni csúcs ruandai neve – Visoke és Karisimbi – után nevezte el Dian a kutatóállomását: Karisoke. Az ő kutatóállomása!

Ádáz elégtétel és eufória keveredett a szívében, és újra felnézett a Visokéra. Odafenn – a csúcs alatti lankás mélyedésben, szűk kétórányira, a hegyi folyócska partjainál – feküdt a Karisoke. Az ő Karisokéje. Ő építette fel az állomást – saját erejéből, vérével-verejtékével.

Mély levegőt vett, hátrahajtotta a fejét, és kifújta az ég felé a füstöt. A férfiak tréfálkoztak, vizet ittak, beszélgettek körülötte.

1967. szeptember 24-én történt az első kapavágás. Tizenhat éve. Sosem felejti el azt a napot. „Ne menj fel oda, odafenn nincsenek gorillák!” – figyelmeztették. Dian mégis felment. És találkozott gorillákkal?

A választ időközben világszerte mindenki tudja.

Egy utolsót szívott a cigarettájából, és a füsttel együtt rekedtes nevetés hagyta el a száját, mire a hordárok egy pillanatra megint elhallgattak körülötte, és csodálkozva néztek rá. A sárba dobta a csikket, ami sziszegve kialudt. Az egész világ megismerte közben a nevét, Dian Fossey, a gorillakutató, ráadásul még a fontos gorillabarátainak a nevét is ismerték.

Felállt, köhögött párat, a csikkre köpött, és az orrában megigazította az oxigéncsövét. Újra érezte a hidegen áramló gázt, és mélyen beszívta. Kínozta a köhögési inger, szédült, a térde szinte kocsonyás volt, a feje üres. Noha megint köhögnie kellett, mosolyogva a férfiak felé biccentett; vigyorogva lélegzett, míg ki nem tisztult a feje, és már nem imbolygott a talaj a lába alatt. Sanvekve jelt adott az indulásra, és a hordárokat hívta, akik még az erdőben voltak.

Míg a férfiak gyülekeztek, Dian pillantása már a Visokén pihent. A három évvel ezelőtti augusztusi napra gondolt, amikor másra kellett hagynia a kutatóállomást, hogy leereszkedjen a parkolóba. Akkor még élt Cindy, a kutyája. Itt, ezen a tisztáson harapta át egy patkány a nyakát. És ő, Dian csendben, a szívében sírt – végig az úton a kunyhójától, míg be nem csapódott mögötte a terepjáró ajtaja.

Meg akartak szabadulni tőle, nyilván. A diákjai, a ruandai kormány, a parkőrök, az amerikai követség, mindenki. Még a vadorzók is. Egyszer és mindenkorra meg akartak tőle szabadulni!

Nos, sikerült is. Majdnem három évre. Ez elég volt – legalábbis neki –, és most itt van megint. Sanvekve nevét kiáltotta, és türelmetlenül a tisztás túloldalára mutatott, ahol az ösvény hegynek felfelé eltűnt az esőerdőben.

A körülbelül harminc hordár feltette a fejére a fűből font párnákat, azokra helyezték a ládákat, csomagokat és kosarakat, majd a fűbe hajított, tönköknek támasztott fimbóik után nyúltak. Mentek tovább.

Az a pár tuszi – ahogy az európaiak hívták őket – műanyag szandált viselt, vagy lyukas tornacipőt; a kis, inas bahutuk mezítláb trappoltak az ösvényen. Félig pigmeus törzsbe tartoztak, Ruanda legalacsonyabb kasztjába.

Diant nemsokára csak az esőerdő derengő félhomálya és a férfiak vették körül. Az ösvény mintha végtelen barlangban kanyargott volna a mohás, messzire nyúló kókuszfaágak alatt, a fény alig tudott áttörni a lombokon. Mintha egyszer csak beesteledett volna.

Noha fájt a térde meg a bokája, és megint zihált, élvezte a felfelé kapaszkodást a nedves, homályos vadonban. Otthonosabban érezte magát itt, mint az előadótermekben, lépcsőházakban és irodákban, és szívesebben szenvedett felfelé menet a meredek hegyoldalra a varázslatos tájban, mint hogy egyetemek és kollégiumok éles neonfényben fürdő szobái közt bolyongjon. Élvezte hallgatni, ahogy a csizmája talpa alatt cuppog és bugyog a sár, susog a lomb, rikoltoznak a felriasztott madarak, a távolban dörög az ég, mert villámlik, jégeső és zápor tombol a Virunga nyolc csúcsa közül az egyik felett – valószínűleg a szomszédos Ugandában lévő Mukabara-hegyen.

Nagyszerű – gondolta. Így kell lennie, így érzi magát teljesnek. – Megcsináltam, tényleg megcsináltam, visszatértem! Csodálkozni fognak, de még mennyire, akik örökre meg akartak szabadulni tőlem!

Ekkor történt, méghozzá olyan váratlanul, hogy alig hitt az érzékeinek: előbb csak a pézsma illatát érezte meg a sár, a moha és a fakéreg dohos-nedves, néha gyantás szagába keveredve, aztán istálló és szőr erős szagát, olyan intenzíven, ismerősen, hogy megtorpant, lesöpörte az arcáról az oxigéncsövet, és félig lehunyt szemmel, lassan beszívta a levegőt az orrán. Valahol a menet eleje előtt gallyak roppantak, ágak lengtek, lomb zörgött, majd hirtelen éles kiáltás töltötte be a levegőt.

Gorillák!

A férfiak megtorpantak, mintha gyökeret eresztett volna a lábuk a sűrű lombkoronák alatt. Ijedten meredtek az őserdő zöldesbarna sűrűjébe, és füleltek. Dian viszont lehunyta a szemét és mosolygott. Újra itt vagyok, és ti is itt vagytok – gondolta. Mintegy megerősítésként tompa, ritmikus dobolás hangzott fel – egyik állat barátja verte a mellét, valószínűleg egy ezüsthátú.

Dian kinyitotta a szemét, leszúrta a sárba a botját, előresietett az előtte masírozó hordárok mentén, majd a mozdulatlanná merevedő Sanvekvét is leelőzte a menet elején. A nyomkeresőt is elhagyva, szinte futólépésben fordult rá a következő szerpentinre. Zihálva és köhögve sietett tovább és tovább, amíg meg nem látta a csillogó, fekete bőrhöz hasonló arcokat a sötétzöld lomb és a mohás bozót között. Egy egész sor kiugró, bozontos szemöldökök alól figyelő, világos szempárt vett észre. Tisztán, éberen nézték, próbálták eldönteni, hogy ellenség, vagy jóbarát.

Dian megállt, hagyta a botját ledőlni az aljnövényzetbe, dörmögő hangokat hallatott, és öklével a mellkasára csapott. Aztán lassan a nagy szemekkel és figyelmes tekintetekkel tarkázott lombfalhoz lépkedett.

– Hát itt vagytok – mormolt, dörmögött, brummogott –, itt vagytok végre!

A sűrű orbáncfűbokrok levelei és sárga virágai megremegtek. A három nagy, fekete bundás alak oldalra hajtotta az ágakat, és kihámozta magát a sötétzöld erdőből. Hegyi gorillák. Feléje tartottak.

A legtestesebb és legnagyobb majdnem teljesen felegyenesedve járt, alig kapaszkodott a fába hatalmas koponyája felett. Dian megismerte az orrlyukát körülvevő ráncokról: az ötös csoport ezüsthátúja volt. A fiatalabb majomfiú és az idősebb majomasszony megelőzték társukat, és máris Dian előtt álltak.

Felismernek, ahogy egy régi barátot felismerünk – gondolta Dian, miközben könnyek csorogtak az arcán.

Ez a pillanat az utolsó kétséget is kitörölte a lelkéből: helyes döntés volt, hogy visszatért. Ha nem tette volna meg, egész életében bánta volna.

Az ezüsthátú arrébb tolta a másik kettőt, és széles, szőrös mellkasára vonta Diant. Dörmögött, fújtatott, brummogott, míg átölelte, és szőrös állát Dian halántékához dörzsölte.

Dian legszívesebben sikított volna a gyönyörűségtől.

I. rész

Vágyakozás
Afrika után

1

A vég I.

Karisoke, Ruanda, 1985. december 25.

Dian gépelt és dohányzott, gépelt és motyogott, gépelt és köhögött. Az írógép kocsiján ülő holló oldalra döntött fejjel figyelte. Néha, ha két bekezdés között egy futó pillantást vetett rá, úgy tűnt, mintha gondolkodna, vagy próbálná megérteni a mondatokat, amelyeket a nő félhangosan diktál a gépnek. Időnként megrázta a tollait, és közben kattogó hangot hallatott. Kicsit rezignáltnak tűnt, mintha feladta volna, hogy megértse Diant.

Ő mindezt csak mellékesen észlelte írás közben. Ahogy azt is alig vette észre, hogy a férfiak hangja odakinn egyre hangosabb és féktelenebb lett, hogy érezni a tűz szagát, pedig az esti szél már befújta a kunyhóba a füstöt a nyitott ablakon. Csak amikor odakinn hangosan felröhögtek, akkor szakította félbe a munkát és dőlt hátra. Csodálkozva állapította meg, hogy már beesteledett Karisokén. Elnyomta a cigarettát a hamutartóban, a whiskyspohár után nyúlt, majd kinézett a sötét ablakon, és fülelt, míg iszogatott. Az emberei lassan ünnepi hangulatba kerültek.

Hallotta, hogy az egyik diák rázendít egy amerikai karácsonyi dalra, mire sorban kapcsolódik be az egyik afrikai a másik után – vagy legalábbis megpróbálják. Néhányan tudtak pár morzsát az angol szövegből, mások szuahéliül énekeltek, és voltak, akik már annyi banánsört ittak, hogy csak kötekedni tudtak. A kórus hamisan, kaotikusan csengett, és amikor még dobolni is kezdtek, gyorsan az egész hangos nevetésbe fulladt.

Dian egy második lámpát is felkapcsolt, és tovább akart gépelni, de most meg rádiózene szűrődött a nyitott hálószobaablakon át a tudatába. Nem épp karácsonyi dal, hanem Neil Young hangja: I want to live, / I want to give / I’ve been a miner / For a heart of gold.{1} A kora hetvenes évek slágere.

Akkor még fiatal volt a jó öreg Neil, én meg még feleannyi idős sem voltam, mint amennyinek ma érzem magam – gondolta Dian.

Sóhajtva húzta el a kezét a billentyűzetről, és a dolgozósarok másik oldalára pillantott, ahol a kandalló és a hálószoba ajtaja között, az alacsony könyvszekrény fölött egy gorilla fekete keretes, nagy portréja függött.

„Digit – a feledhetetlen és szeretetre méltó. Örökké szeretni fogunk” – állt az alsó szegélyre írva. Az ő kézírásával.

Újabb cigarettára gyújtott, és megint hátradőlt, míg a füstöt az írógépre fújta. A kocsin ülő örvös holló károgva veszekedett, de ülve maradt. Odakinn a madárházban bizalmasan rikácsolt egymással egy papagájpár.

Dian megint kinézett az ablakon. A párkányra befutott mindennapos esti vendége: Ronald, a világ legszelídebb gambiai hörcsögpatkánya, aki Karisoke kunyhói közt élt. Hátsó lábaira kuporodott, és száraz kenyeret tömött a pofájába, amit Dian szórt le neki még írás előtt.

– Jó estét, elnök úr! – köszöntötte. – Nehogy aztán nagy mohón a mancsába harapjon! – Az állat felemelte a pofáját, és szaglászott, amikor Dian kifújta a cigarettafüstöt az ablakon.

A távolban egy elefánt trombitált. Dian látta, hogy a tábortűz lobogó visszfénye már az ősöreg koszófák lombján tükröződik, kétszáz lépésre a főzőhelytől. Gitárakkordok szálltak az éjben. Olyan melankolikusan csengtek, hogy csak Wayne McGuire lehetett az, aki odakinn a tűznél a húrokba csapott.

Young zenéje sem volt sokkal vidámabb, viszont egyértelműen szebb. Hogy jobban hallja, Dian felállt, és kiment a hálószobába, ahol egy tranzisztoros rádió állt az ágya mellett. Az ajtófélfának dőlve fújta a füstöt, míg az ablakon kinézett a sötétbe burkolózó gorillatemetőre. Halkan énekelt ő is: It’s these expressions / I never give / That keep me / searching for a heart of gold.{2}

Mint minden este, egyszer csak ellibbent a bagoly árnya a sírok felett, és mint majdnem minden este, felhangzott Dian házi majmának, Kimának az idegőrlő visongása. A táskarádióból meg Neil Young panaszolta: I crossed the ocean / for a heart of gold / And I’m getting old.{3} Dian visszament az íróasztalához, a billentyűzet fölé hajolt, és tovább írt.

Az írógéphengeren a holló lehajtotta a fejét, mintha megint őt hallgatná. A hegyi gorillák gesztusait és hangjait Dian már megtanulta megérteni az évek során, de vajon meg fogja-e valaha érteni, mi jár Gorbacsov, a holló tollas koponyájában? A fejtollának fehér foltja miatt nevezte el a Szovjetunió Kommunista Pártjának főtitkára után; pedig sokáig azt sem tudta, hogy a holló vajon fiú-e, vagy lány.

Cigarettával a szájában elmotyogta és begépelte a napi jelentésének zárómondatait. Visszalökte az írógép kocsiját, a henger balra suhant, a holló kitárta a szárnyát, felugrott, majd megint leszállt, míg Dian megírta az utolsó sort.

– Kész! – Egy kézmozdulattal leparancsolta fekete lakótársát az írógépről, és kitekerte a gépből a papírt. – Most már tőlem jöhet a karácsony! – Gorbacsov sértődötten károgott, tett egy kört a karácsonyfa körül, és leereszkedett az iratrendezőkre, amelyek az alacsony könyvesszekrény tetején álltak a hálószoba ajtaja mellett. Dian le akarta fűzni a jelentését és a másolatot, és a papírokkal hadonászott. – Hess! – A bosszús madár kitárta a szárnyát, hogy az ablakpárkányra reppenjen, mire olyan erővel lökte meg az első iratrendezőt, hogy az felborult, és az összes többit is fellökte. Pár iratrendező a földre esett, magával rántotta a könyveket és a fotóalbumokat.

– Átkozott madár! – Dian lehajolt a mappákért, könyvekért, és a kiszóródott fotókért. – Idióta dög! – Átkozódva szedegette össze a jelentések dossziéit a káoszból, kinyitotta a térdén, és lefűzte a lapokat. Aztán elkezdte összesöpörni egy kupacba a fapadlón heverő papírokat és fotókat.

Hallotta, hogy odakinn egyre vadabbul, hangosabban dobolnak, a gitárakkordok is ritmikusabbak lettek, és egy dúr tónusban szóltak. McGuire fokozatosan lendületbe jött, úgy tűnik. Egy csörgő és egy umuduri{4} is bekapcsolódott a sajátos karácsonyi koncertbe, és mindezek fölött egy csengően tiszta női hang lebegett.

{1} Élni akarok, / Adni akarok, / Bányász lettem, / Hogy ráleljek az arany szívre. (Neil Young: Heart of Gold)

{2} Ezeket az érzéseket / Soha nem adom / Ez ad erőt nekem, / hogy az arany szívet keressem. (Neil Young: Heart of Gold)

{3} Átkeltem az óceánon, / hogy az arany szívet keressem / És megöregszem. (Neil Young: Heart of Gold)

{4} Egyszerű, ütéssel megszólaltatott húros hangszer. Egy körülbelül 130 cm-es hajlított botból, egy aszimmetrikusan kettéosztott, hosszú húrból és egy hangszertestként szolgáló tökből áll. (A ford.)