Lisa Graf

Lindt

&

Sprüngli

Két rivális,

egy álom

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bern  1863

Zürich  1868

Bern  1870

Zürich  1870

Bern  1871

Zürich  1871

Bern  1871

Zürich  1872

Bern  1872

Zürich  1872

Bern  1873

Zürich  1873

Bern  1873

Zürich  1873

Bern és Lausanne  1873

Zürich  1873

Lausanne  1873

Zürich  1873

Lausanne  1873

Zürich  1873

Lausanne  1873

Zürich  1873

Lausanne  1873

Zürich  1873

Lausanne  1873

Bern  1873

Lausanne  1873

Lausanne  1874

Zürich  1874

Lausanne  1874

Zürich  1875

Bern  1875

Lausanne  1875

Meiringen  1876

Lausanne  1876

Bern  1879

Zürich  1879

Bern  1879

Zürich  1879

Bern  1879

Zürich  1879

Bern  1879

Zürich  1879

Bern  1879

Meiringen  1879

Bern  1879

Meiringen  1879

Bern  1879

Bern  1880

Zürich  1880

Bern  1880

Seeland  1880

Bern  1880

Zürich  1880

Függelék

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Kathrinának, Hedinek, Marie-nak és Elise-nek,

Biniának, Avéline-nek és Fannynak

Die Sonne sank und ließ die Welt der Ruh,

Die Abendnebel gingen ab und zu;

Ich lag auf Bergeshöhen matt und müd,

Tief in der Brust das ungesungne Lied.

Da nickten, spottend mein, die schwanken Tannen,

Auch höhnend sah das niedre Moos empor

Mit seinen Würmern, die geschäftig spannen,

Und lachend brach das Firmament hervor.

A nap lement, nyugalma a világra szállt,

Az alkony ködje fel s alá járt;

Fenn hevertem a hegyek ormán kimerülten,

Szívembe temetve a dalt, mit el nem énekeltem.

Ringó fenyvek bólogattak rám gúnyosan,

Alant a mohák is csúfolódva nyújtóztak,

Férgeik nyüzsögve fonták fonaluk

S a mennybolt hangtalan kacagott.

Részlet GOTTFRIED KELLER (1819–1890)

Életem egy napja című költeményéből.

Wenn sie aus deinem Korbe naschen,

Behalte noch etwas in der Taschen.

„Ha a kosaradból csemegéznek,

Zsebedben maradjon még étek.”

Versek: Szelíd xéniák 5

Die Menschheit, merk ich,

mag noch so sehr zu ihrem höchsten Ziele

vorschreiten, die Zuckerbäcker rücken immer nach.

„Úgy látom, bármily elszántan is halad az emberiség

legmagasabb céljai felé,

a cukrászok mindig a nyomában járnak.”

Levél Marianne von Willemernek, Weimar, 1832. január 13.

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE (1749–1832),

aki utazásai során mindig vitt magával egy

csokoládés kannácskát.

BERN

1863

Rudolf Lindt

– Rudolf! – szólította a dada.

Rudolf egy pillanatra odafordult, és intett neki.

Caroline a fiú két húgával, Annával és Emmával az árusítópultnál állt, épp ott, ahol azok az undorító muskátlik virítottak húsos, zöld leveleikkel, melyek olyan szőrös tapintásúak voltak, akár egy macska tappancsai. A dada a szemével a fiút kereste, odaintett neki, és hívta, hogy csatlakozzon hozzájuk. Rudolf azonban a fejét rázta. Gyűlölte a muskátlikat. Az lehet, hogy polgárházak balkonjain és verandáin szépen mutatnak ezek a piros virágok, de ha egyszer büdösek! Rudolf emiatt nem rokonszenvezett velük. Az a virág, aminek nincs finom illata, ami rossz szagú, az olyan, mint a nap, ami nem ad meleget, vagy a fű, ami úgy böködi a mezítlábas ember lábát, mintha a tarlón járna.

– Maradj ott! – kiáltott rá Caroline.

Anna, a két húga közül az idősebb rosszallóan összepréselte az ajkát. Bár fiatalabb volt Rudolfnál, úgy viselkedett, mintha a dadája lenne, szimatolgatott utána, és egyre-másra beárulta őt a szüleiknél. A négyéves Emma szorosan a nővéréhez simult, és mint valami árnyék, úgy követte.

Rudolf felemelte a kezét, hogy jelezze, hallotta, amit Caroline mondott, és megállt. A tekintetét végigjáratta a heti vásár területén. Úgy tűnt, minden mozgásban van. Az árusok a standjaik mögött járkáltak látványosan gesztikulálva, hangosan dicsérték a portékájukat, vagy civódtak a vevőkkel, akik arra panaszkodtak, hogy nem elég friss a zöldség, vagy máris rothadt szaga van a krumplinak. Mindez a portéka áráról szólt, ennyit már Rudolf is felfogott, mivel néhány oda-vissza szurkálódás után legtöbbször alkudni kezdtek.

– Négyet adok a földialmádért – mondta a fekete nemezkalapos férfi.

– Négyet? Te tréfálsz! Legalább hat jár érte.

A férfi kissé megemelte a kalapját, és megvakarta a jobb fülét. Azután a fejét rázva továbbment.

– Álljon csak meg! – kiáltott utána az árus. – Akkor legyen öt, és azzal rendben is vagyunk.

A vásárló megállt, újból megvakarta a fejét, majd bólintott, és visszament.

Rudolf már meg is feledkezett Carolinéról meg a húgairól, és pár lépéssel kijjebb ment a Marktgasséra, ahol csak úgy nyüzsögtek az emberek, a lovak és a szekerek. A környékbeli zöldségkereskedők közvetlenül a kocsiról árulták a portékájukat. A tojásos asszony egy háromlábú sámlin ült, és egy jókora kerek kosarat egyensúlyozott az ölében. Egy virágáruslány kopott kendőt terített a földre, arra tette ki az ibolyacsokrait. Nem sokkal, talán két-három évvel lehetett idősebb Rudolfnál, és amikor mosolygott, elővillantak hófehér fogai. Rudolf visszamosolygott, de az ajkát nem nyitotta szét, mivel a felső két metszőfoga még mindig nem nőtt ki, bár a nyáron már betöltötte a nyolcat. Örömest átugrotta volna a következő egy-két évet, hogy ő is olyan idős legyen, mint a virágáruslány. Leginkább annak örült volna, ha neki is ilyen szép fogai lettek volna.

– Vigyáznál egy kicsit a virágaimra? – szólította meg a lány. – Mindjárt visszajövök.

Még mielőtt Rudolf válaszolhatott volna, a kislány már oda is szaladt a vadászkúthoz, előhúzott egy korsót a köténye alól, és megtöltötte. Letette a korsót, és a száját közvetlenül a vízsugárhoz tartotta. Olyan egyenletesen nyelte a vizet, hogy látszott, már gyakran ivott így a kútról. Miután eleget ivott, a kézfejével megtörölte a száját, és visszatért a teli korsóval. Elvigyorodott, és közben megint kivillantotta csodásan fehér, ép fogsorát. Akár köszönetet is mondhatott volna, de nem tette.

Vele átellenben egy Tessin{1} kantonból érkezett zöldségkereskedő standja állt. Az árus nyakában piros kendő virított, ceruzavékony bajsza úgy nézett ki, mintha odafestették volna. Kézikocsiján halmokban uborka állt. Egyik oldalon a zöldek, a másik oldalon pedig a vastagabb, sötétlilák, amilyeneket Rudolf azelőtt még sosem látott.

– Buongiorno!{2} – köszöntötte a kereskedő. – Bellissime zucchine{3} – mondta, és a zöld uborkafélékre mutatott. A lila héjúakat melanzanénak{4} nevezte. Megfogott egy bögre nagyságú, sárga uborkavirágot, a körmével lecsípte a gyümölcsről, és Rudolfnak nyújtotta. – Bellissima fiore di zucca{5} – tette hozzá, és a virágot a kezébe nyomta.

Rudolf megköszönte, és azonnal az apja jutott eszébe. Vajon ő látott már ilyen hatalmas uborkavirágot? Az apja patikája alig néhány lépésre, a Marktgasse túloldalán állt. Rudolf a virággal – ami akkora volt, hogy alig fért a kezébe – elindult. Túlságosan későn vette észre a ló patáinak kopogását és a közeledő szekér vasveretes kerekeinek csikorgását a macskaköves utcán. Már az orrába csapott a ló izzadságának a szaga, mire megpillantotta az állat hatalmas, mélybarna szemében tükröződő riadalmat, amint az a fejét felemelve úgy kezdett táncolni, mintha fel akarna ágaskodni. Rudolf mozdulni sem tudott, csak állt bénultan. Aztán egyszer csak azt érezte, hogy valaki megragadja a karjánál fogva, és egyetlen rántással elhúzza a ló és a nehéz kocsi útjából. Botladozása közben egy tágra nyílt barna szempárral és egy hófehér, egyenletes fogsorral teli, tátott szájjal találkozott a tekintete. A virágáruslány hajolt fölé.

– Madonna! – kiáltotta, és közben keresztet vetett.

Rudolf feltápászkodott a kövezetről, barna gyapjúnadrágjáról leporolta a koszt, és félszeg mosollyal nézett a virágáruslányra. Még mielőtt egy szót is szólhatott volna, a vállánál fogva megrázta valaki. Megfordult, és ott találta Carolinét, mögötte Annát, aki ijedtében a szája elé kapta a kezét, meg Emmát, akinek kerek arcocskáján könnyek gördültek végig.

– Mit művelsz, Rodolphe? – förmedt rá Caroline a francia akcentusával, miközben még mindig a vállánál fogva tartotta. – Megütötted magad?

Izgalmában Rodolphe-nak szólította, ahogy egyébként csak akkor tett, ha kettesben voltak, vagy ha egy kicsit franciául beszélgetett a fiúval. A szülők nem vették szívesen, de Rudolf odavolt érte, ha franciásan ejtette a nevét.

– Ő mentett meg a lovas kocsi elől – mutatott Rudolf a virágáruslányra.

– Akkor köszönd meg neki – mondta Caroline, majd a kislány felé fordulva ezt kérdezte: – Hogy hívnak?

– Binia – válaszolta a lány.

– És hol laksz?

– Odalent – felelte, és a Zytgloggen-torony, valamint a Kramgasse irányába mutatott, ahol az óváros húzódott, le egész az Aaréig. – A Matte negyedben. Az apukám hajós.

Az enyém pedig patikus, akarta mondani Rudolf, és mi idefenn lakunk, nem messze a Marktgassén. De hisz erre ez a Binia már magától is rájöhetett, miután meglátta Carolinét, a francia svájci dadát és a fiú két húgát, fehér blúzban, sötétkék gyapjúkardigánban. Kitalálhatta, hogy a lányok az övénél jobb házból származnak.

Rudolf kissé hivatalosan kezet nyújtott, és így szólt:

– Köszönöm, Binia. – Azután Carolinéhoz fordult: – Várjatok itt, mindjárt visszajövök!

– De kérlek, vigyázz magadra! – kiáltott utána Caroline.

Rudolf a pár lépés távolságra levő Confiserie Kuentz cukrászdához ment, és közben hamar megszámolta, hogy hány rappen van a zsebében.

– Mit adhatok? – kérdezte a csipkés főkötőt viselő, kedves eladónő, amikor sorra került.

Rudolf a csokoládé mellett döntött.

– És melyiket szeretné a fiatalúr?

– A Kohler-félét – válaszolta Rudolf.

– Jó választás – helyeselt a cukrász, aki épp akkor jött át a sütödéből az üzletbe. – Ráadásul az a márka, amit a fiatal Lindt úr rokona állít elő, nem így van?

Kuentz ismerte Rudolf apját, Lindt patikust a Marktgasséról, és valószínűleg még a nagyapját, Lindt doktort is, akinek a Hotelgassén működött a praxisa.

– Így igaz – mondta Rudolf. – Monsieur Kohler, Lausanne-ból a nagybácsikám.

– Hiszen akkor közvetlenül nála is megvehetnéd a csokoládét.

– De nekem most azonnal van rá szükségem – mondta Rudolf. – Ajándék lesz.

– Akkor viszont szépen becsomagoljuk, nemde, Greth?

Rudolf habozott.

– Egyszerű papírba is elég lesz – döntött.

– Semmi szalag? – kérdezte a cukrász.

– Nem, nem kell szalag.

Rudolf megpillantotta a két húgát, ahogy odakint a kirakat előtt álldogálnak, és kíváncsian lesnek befelé.

Miután kis csomagjával kilépett az üzletből, Anna rá is kérdezett:

– Mi van benne?

– Semmi közöd hozzá – felelte Rudolf, és visszaszaladt Biniához, hogy odaadja neki a csomagocskát. A megmaradt kevés rappenjével pedig egy csokor ibolyát vett a lánytól, amit aztán Carolinénak adott. Amikor visszapillantott az út közepére, ahol kis híján a lovas szekér kerekei alá került, meglátta a sárga „fiore di zucchát” – megjegyezte a virág nevét –, amit a ló patái eltapostak, a kocsi kerekei pedig kilapítottak.

Binia Haab

Alighogy a fiú a dadával és a két kishúgával elment, Binia előhúzta a kis csomagot a szoknyája zsebéből. A csomagolópapírból egy tábla csokoládé került elő. „Chocolat Kohler” – állt a takaros kék-fehér papíron, amibe még külön becsomagolták. Binia azt is kibontotta, a sötét csokoládét az orrához tartotta, megszimatolta, megnyalintotta, majd visszacsomagolta. Még tartogatni szerette volna a kincset, nem egyszerűen itt a sok ember közt befalni, és azután mintha mi sem történt volna, üres kézzel hazamenni. Hiszen ma valami nagyon jelentős dolog történt: megkapta élete első csokoládéját. Ki tudja, lesz-e még ilyen valaha? Azt mégsem teheti meg, hogy csak úgy megegye, mint egy darab barna kenyeret vagy egy érett almát. Szíve szerint mesélt volna róla valakinek, és a Matte-negyedbeli barátainak is megmutatta volna a kincsét. De akkor – ha tetszik, ha nem – osztoznia kellett volna velük. Azt pedig nem akarta. A csokoládé csakis az övé. Megérdemelte, mivel rajta tartotta a szemét ezen a világos szemű, finom úrfin, akinek egy fiúhoz képest már-már túlságosan is szép rajzolatú a szája. Akkor sem tévesztette szem elől, amikor az a Marktgassén az ostoba sárga virággal a kezében épp az arra poroszkáló szekér elé készült lépni. Ibolyacsokrait egyszerűen hátrahagyva, egy szempillantás alatt ott termett, és a karjánál fogva visszarántotta a fiút, mielőtt még a ló agyontaposhatta volna. Ez a fiú egy álmodozó. És mennyire igyekezett a száját csukva tartani, hogy elrejtse a foghíjait! Ez tulajdonképpen aranyos volt. Vajon viszontlátja valaha a fiút? Talán majd egyszer, véletlenül, a piacon. Bár egy városban élnek, ő lent a folyónál, a fiú a felső városban, nem is túl messze egymástól, de mégis két külön világban. Biniát az anyja küldte az ibolyacsokrokkal a piacra, de előbb jól megmosta az arcát és a kezét. A haját copfba fonta, hátul, a tarkóján csiga alakban feltekerte, és hajtűkkel feltűzte. Még tiszta blúzt is kellett vennie, mint vasárnap. Ennek ellenére még a csokrok felét sem sikerült eladnia. Az lehetett a baj, hogy ilyenkor tavasszal az ember az erdőszélen maga is szedhet ibolyát. Ő maga mindent jól csinált, egyetlenegyszer sem túrta az orrát, nem fütyült, még csak nem is káromkodott. Binia a megmaradt csokrokat a korsóba tette. Talán a legközelebbi piacnapon még megpróbálhatja eladni. Túl sok bevételre nem tett szert. A pénzérméket a szoknya egyik zsebében tartotta, a másikban volt a kis csomag a csokoládéval. Feltekerte a kendőjét, és a nyakába kötötte. Átment a Zytgloggen-torony boltívei alatt, elhagyta az óváros egyik kútját, a Zähringerbrunnent, és végighaladt a Kramgassén, majd a Gerechtigkeitsgassén lefelé, az Aare irányába. A Nydegg-gasséról lépcsőn ment le a Matte-negyedbe. Ott viszont Binia nem hazafelé vette az irányt, hanem bebújt a Nydeggbrücke{6} egyik íve alá. Itt, egész közel a gleccserből fakadó, smaragdszínű folyóhoz teljesen egyedül lehetett, nem zavarta senki. Binia elhelyezkedett egy kövön, amit a homok és a folyó simára csiszolt, és kicsomagolta a csokoládét. Megint az orrához tartotta a bordázott, barna édességet, megszimatolta, megnyalta, majd egy icipici darabkát leharapott belőle. Nagyon édes volt, de nem csak a cukor miatt. Az illata nem emlékeztetett sem az ibolyára, sem más virágra, amit Binia már ismert. A kakaó enyhén kesernyés íze a cukor édességével és ezzel a szédítő illattal valami egészen szokatlanul új volt számára. Szóval ilyen a csokoládé íze! Binia még egy darabig a híd alatt üldögélt, és élvezte, ahogy egy-egy csokidarab elolvadt a nyelvén. Csak a legutolsó harapásnyit csomagolta el ismét, hogy eltegye néhány órácskára vagy napra. Azután fogta a korsóját, és elindult haza.

Rudolf Lindt

Megegyeztek abban, hogy a szülők nem tudhatnak meg semmit a történtekről.

– Szerencsére nem történt semmi – mondta Caroline, mielőtt beléptek volna a házba.

Rudolf tisztában volt azzal, hogy a dadának rossz a lelkiismerete, mivel a nagy muskátliválogatás közepette nem figyelt őrá. És valóban, senki nem szólt egy árva szót sem, mikor hazaértek. Még Anna és a kis Emma is tartotta a száját. Anya csak a muskátlipalántákkal foglalkozott. Tetszettek neki az élénkpiros virágok, a húsos levelek, a szagra rá sem hederített. A szobalánynak rögtön neki kellett állni cserepekbe ültetni a virágokat, és kitenni az ablakpárkányra. Az étkezőből csacsogás és kis sikkantások szűrődtek ki. A legkisebb húga, Fanny két kézzel felhúzta magát a járóka rácsain. Amikor észrevette Rudolfot, mindkét karocskáját felé nyújtotta, és kuncogott örömében, amikor a bátyja kivette őt a járókából. Mogyoróbarna szemével és szőke fürtjeivel Fanny nagyon szép baba volt.

Caroline a személyzettel együtt a konyhában étkezett. Amikor aztán Apa is hazaért, és a család asztalhoz ült, Anna mégiscsak elkotyogta, hogy mi történt a piacon.

– Ma Rudolfot majdnem elgázolták a Marktgassén – jelentette.

– Micsoda? – kérdezte az anyjuk. – Caroline egy szóval sem említette. És Rudolf sem – nézett a fiára.

– Nem volt olyan vészes – állította Rudolf. – Csak egy kicsit figyelmetlen voltam.

– És hol volt Caroline? – kérdezte az apja, miközben – ahogy mindig – a csészéből itta ki a levest. – Nem azért tartjuk, hogy vigyázzon rátok, ördögfiókákra?

– A muskátlistandnál volt – magyarázta Rudolf.

– Egy virágáruslány a Mattéból még időben elrántotta őt – fontoskodott a maga hat évével Anna –, különben a kocsi elgázolta, a ló pedig agyontaposta volna. Halálra taposta volna!

Rudolf sípcsonton rúgta Annát, mire a kislány felvisított, de csak folytatta.

– Aztán Kuentznél még csokoládét is vásárolt annak a szegény lánynak! – árulkodott.

– Miért pont csokoládét? – tudakolta az anyjuk.

– Miért ne? – kérdezte Rudolf. – Mindenki szereti a csokoládét, különösen a hölgyek.

– Azt hittem, egy szegény lányról volt szó, aki virágot árult a piacon, legalábbis Anna szerint, és nem valami hölgyről – mondta az anyja. – Valószínűleg sokkal nagyobb szüksége volna lisztre, krumplira, húsra és tojásra. Valamire, amivel az anyja jóllakathatja a családot.

– Na jó – mondta Rudolf, és nem mutatta, milyen csalódott. – Akkor a következő piacnapon veszek neki.

– Olyan sok pénzed van? – kérdezte az apja.

– Majd kiveszek a spórolt pénzemből.

– De nem lesz az túl sok? – akadékoskodott az anyja, a fejét rázva. – Először csokoládé, aztán még hús is?

– Hogyhogy túl sok? – kérdezte Rudolf. – Ez a Binia megmentette az életemet. Ez nem ér többet, mint az a néhány rappen a perselyemben?

– Ebben igaza van – szögezte le az apja. – És ha nem elég a pénzed, akkor menj anyádhoz vagy hozzám, és kérj kölcsön.

Rudolf győztes pillantást vetett a húgára. Az ajkait természetesen csukva tartotta. Bár végre kinőnének azok a felső metszőfogak! Olyan megalázó ilyen foghíjasan járni-kelni a világban. Anna legalább arról megfeledkezett, hogy kifecsegje, Caroline megint Rodolphe-nak szólította, mert az anyjának ez egyáltalán nem tetszett.

A perselyében már rég nem volt annyi, amennyit Rudolf gondolt. Most jutott eszébe, hogy nemrégiben Caroline születésnapjára is költött a pénzből. Az anyja szerint erre nem lett volna szükség, de Rudolf mégis szeretett volna valami szépet ajándékozni neki, mert ő volt az első dada, akit kedvelt, és mert altatónak francia dalokat énekelt neki, miközben a húgai már az igazak álmát aludták. Azon a szép hangján egész halkan dalolt, vagy máskor egy-egy La Fontaine-mesét mondott. „Maître Corbeau, sur un arbre perché, tenait en son bec un fromage.”{7} Először franciául mondta el, majd lefordította számára a róka történetét, aki sokkal ravaszabb volt, mint a holló, és egy csellel elcsente tőle a darab sajtot.

A következő nap volt Caroline szabad délutánja. Amikor a szakácsnő ebéd után visszavonult egyet szundítani, és Rudolf a csukott ajtón át hallotta, ahogy a szobájában hortyog, beosont a kamrába. Először kenyeret tett a kosárba, arra két jókora kolbászt, a tetejére pedig egy tucat tojást, amit egyesével újságpapírba csomagolt. Tett közé még néhány almát, majd egy kendővel az egészet letakarta. Nem akarta, hogy a személyzet vagy odakint az utcán bárki felnőtt megállítsa, és a kosár tartalmáról kérdezősködjön.

Rudolf nem is emlékezett arra, mikor járt utoljára a Mattéban, abban a negyedben, odalent az Aare kanyarulatában, ahol a lakóházak egyáltalán nem voltak olyan fényűzőek, mint náluk, a felső városban. Talán akkor, mikor az apja egy mesterembert keresett fel, vagy sürgős patikaszereket hozott el a hajósoktól, akik azt lehozták az Aarén. Vagy tán nem is az apjával ment oda, hanem csak a patikából egy segéd vitte magával. Amennyire Rudolf tudta, a mättelereknek – így nevezték azokat, akik ebben a negyedben laktak – saját iskolájuk volt, és egy olyan legénynek, mint neki, aki a felső városból származott, nem lehettek ott cimborái, barátokról nem is beszélve. Arra azért még emlékezett, miként jut le a Mattéba. A Münster háta mögött, a gesztenyefák alatt elterülő hatalmas kilátóteraszról le lehetett látni a Matte keskeny házsoraira. Onnan fentről megfigyelhette a folyón lefelé haladó csónakokat és tutajokat, amelyeket majd a Mattéban rakodnak ki. Egész sok volt belőlük, fentről úgy néztek ki, mint a játék hajók.

{1} A Ticino Köztársaság és Kanton, németül Tessin, Svájc legdélibb kantonja.

{2} Jó napot!

{3} Gyönyörű cukkini.

{4} Padlizsánnak.

{5} Gyönyörű uborkavirág.

{6} Nydegg-híd.

{7} „Holló mester egy fán ült odafent, s csőrében egy szép sajtdarab volt.”