A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Katherine Faulkner: Greenwich Park, 2022

Fordította: GOITEIN ZSÓFIA

Copyright © 2022 Katherine Faulkner

Originally publishes in Great Britain in 2021
by Bloomsbury Publishing

Hungarian translation © Goitein Zsófia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Györe Borbála

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5704-55-2

Pete-nek

KÉSŐBB

Bowood börtön

2019. november 20.

Kedves Helen!

Tudom, azt kérted, ne írjak többet. De tudnod kell az igazat, akkor is, ha homokba dugod a fejed, nehogy szembesülj a valósággal. Mit csináltál, amikor engem elítéltek? Mihez kezdtél, miután koppant a kalapács, és hallani lehetett a pamut és a selyem suhogását, ahogy mindenki feláll a tárgyalóteremben? Kerestelek, mert látni akartam az arcod. Amikor a kabátod kék gallérjára pillantottam, és láttam, hogy a földet bámulod, tudtam, hogy innen már nincs visszaút.

Emlékszel, egy pillanatra milyen csendes volt minden, amikor elvittek? Csak a lépteimet lehetett hallani. Sokat gondolkodtam, mit tehettél, miközben én egy sötét, ablak nélküli furgonban zötykölődtem. Hol voltál? Mit ettél? Kivel beszéltél? Hogyan alakult az életed, miután kiléptem belőle?

Gyakran gondolok rád. Ilyenkor mindig azt képzelem, hogy a konyhában állsz, két kezedben tartva a bögrét, és a kis ablakból nézed a kertet. Időnként lehunyom a szemem, hogy magam előtt lássalak. Zöld melegítőt viselsz, a hajad lófarokba kötve. A szüleid festménye ott lóg a falon. Még mindig megvan a repedés az ajtó fölött. Az olajos és ecetes üvegcsék polca fölött halványan pislákol a fény. Legalábbis így él az emlékezetemben. Vannak madarak a magnóliafán? Kinyílt már a rózsa? Álmaimban igen. Remélem.

Szerintem itt a kajával lenne a legnagyobb bajod. Műanyag villát adnak. Mindig beletörik a kőkemény húsba, amelyhez porízű krumplit kapunk. Az őrök időnként adnak új villát, ha kérsz. Ha mégsem, akkor kénytelen vagy kézzel enni. Tudom, nem nagy ügy, de ha úgy beszűkül az élettered, mint az enyém, az apró dolgoknak is hatalmas jelentősége lesz.

Még mindig nem hiszem el, hogy itt vagyok. Gonosztevő, akit őrizni kell. De hát senki sem tartja magát rossznak, mindegy, kik vagyunk és mit követtünk el. Mindannyiunknak megvan az indoka. Kérdés, érdekel-e bárkit is a történetünk.

Lehet, hogy nem olvasod a levelem. Inkább ahogy megkapod, széttéped, és a tűzre hajítod. Bár nem hiszem. Neked mindig nagy a kísértés, hogy kinyiss egy lezárt borítékot, ugye, Helen? Ha nem így lenne, jó eséllyel nem így végződött volna a történet.

Félre ne érts! Nem hibáztatlak. Bármit is tettél, nem ezt érdemelted. Remélem, tudod, hogy még véletlenül sem ezt akartam. Talán elvesztettem az önuralmam. Később próbáltam összeszedni magam, és rájönni, hol rontottam el. Tudni akartam, mikor kezdtem megindulni a lejtőn. Attól tartok, ez a történet sokkal régebbre nyúlik vissza, mint hinnéd.

Vajon volt róla bármi sejtelmed, amikor a részese voltál? Tudtad, mit jelent majd az a nap? Ne haragudj, de mindig az volt az érzésem, hogy érdekesen működik a memóriád azzal a nappal kapcsolatban. Amikor beszéltél róla, egyszer majdnem megkérdeztem, tényleg olyan volt-e? Tényleg olyan meleg volt, és édes illatot árasztott a fű? Biztos vagy benne? Egészen biztos?

Vajon tudtad, hogy azok a színes, fantáziadús emlékek egyszer és mindenkorra tönkretesznek? Hogy a színes, fényes álomképekre csúnya árnyék vetül?

Remélem, nem. Remélem, akkor még nem tudtad, hogy hiába próbálkozol, már semmi nem lesz olyan, mint régen. És nagyon örülök, hogy nem tudtad az igazat azzal a nappal kapcsolatban. Reméltem, hogy ez mindig így lesz.

De most már hallanod kell, Helen. Úgyhogy íme.

24. HÉT

HELEN

A szülésfelkészítő termébe vezető utat egy foltos szőnyegre ragasztott nyíl jelezte, SZÜLÉSFELKÉSZÍTŐ TANFOLYAM felirattal. Az ajtókilincset megfogva az az érzésem, hogy mindjárt a kezemben marad. A teremben székek, félkör alakban. Kivetítő. Üdítővel és keksszel megrakott asztalok. A bukóablakot becsukták.

Már megérkezett három pár. Csak én jöttem egyedül. Udvariasan egymásra mosolygunk, aztán mindenki csendben üldögél, mert a forróságban senkinek nincs kedve bájcsevegni. Egy szakállas férj megpróbálja kinyitni az ablakot, de néhány sikertelen próbálkozás után leül, és megvonja a vállát. Együttérzően rámosolygok, és a széken talált szórólappal legyezem magam. Mi, várandósok, mind úgy nézünk ki, mint a tekebábuk. Pocakunk gömbölyű, már csak enyhén széttett lábbal, homorú háttal tudunk ülni.

Ahogy megtelik a terem, a faliórára pillantok. Fél hat múlt. Hol vannak? A telefonomra nézek, hátha válaszoltak az üzenetemre. Tévedtem.

Korábban eljöttem az irodából, hogy időben ideérjek. Nem én voltam az egyetlen, aki lelépett, ugyanis elromlott a légkondicionáló. Amikor elindultam, már csak néhány középkorú férfi kolléga maradt, akik az asztali ventilátor segítségével próbáltak enyhíteni a forróságon.

Amikor felkaptam a táskám, és kikapcsoltam a számítógépet, Tomra néztem, de éppen a karbantartóknak telefonált, és harmadjára panaszolta el nekik, milyen hőség van az irodában. Próbáltam elkapni a tekintetét, integettem, de nem igazán foglalkozott velem. Aztán a pocakomra nézve biccentett, és még erősebben markolta a telefont. Talán elfelejtette, hogy ma van az utolsó napom.

Ahelyett, hogy a metróban tülekednék, úgy döntöttem, sétálok. Vakítóan sütött a nap. A járda, a zebra, a kereszteződések ontották magukból a meleget, amit csak tetézett a járművek kipufogója. Sokan idegességükben dudáltak. Ennyit tesz a már sokat emlegetett hőhullám. Ilyen nyarunk még nem volt. Számtalanszor figyelmeztettek a szakemberek, hogy maradjunk az árnyékban, és vigyünk magunkkal vizet. Hetek óta nem esett az eső. Az összes ventilátor, jégakku és napernyő elfogyott a boltokból. Már a kerti locsolás tilalmát is kilátásba helyezték.

Úgy döntöttem, átvágok a parkon az Obszervatórium és a Nemzeti Tengerészeti Múzeum között. A halvány fényben mindent másképp láttam. Az emberek nagy része a sárguló füvön feküdt. Cipőjüket levették, a férfiak lazítottak a nyakkendőjükön. Mindenki napszemüveget viselt. A fiatalok gin-tonikot ittak, csipszet ettek, és a kelleténél hangosabban, kicsit zavarosan beszéltek. Gondolom, jócskán felöntöttek már a garatra. Olyan érzésem volt, mintha hívatlan vendégként csöppentem volna egy buliba. Próbáltam nem megbámulni őket, bár nehéz nem figyelni a boldog embereket. Valahogy mindig megbabonáznak.

Azon a nyáron volt ilyen meleg, amikor a Cambridge-i Egyetemen diplomáztunk. Mi négyen úgy döntöttünk, csónakázunk a folyón. Serena és én napoztunk. Rory kormányozta a csónakot. Daniel az italokat pakolta. Hófehér bőre gyorsan lepirult. Tiszta volt az ég, sehol egy felhő. A nap szikrázóan sütött, mi pedig hagytuk, hogy a víz egyik partról a másikra sodorjon minket. Úgy éreztük, örökké tart ez a nyár. Amikor vége lett, attól féltem, vége a négyesünknek is, de szerencsére nem így történt. Rory és Serena Greenwichbe költözött, méghozzá a park túloldalára. Daniel beszállt Rory mellé a családi vállalkozásba. Most pedig, két hét különbséggel fog gyerekünk születni.

Belép a tanfolyamvezető. Kitámasztja az ajtót egy poháralátéttel, aztán felkap egy ragacsos papírt, és vastag, zöld szövegkiemelővel ráírja a nevét: SONIA. A mellkasára ragasztja a cetlit, aztán a kivetítő mellé teszi a tescós szatyrait. Hosszú copfja majdnem a derekáig ér.

– Jól van. Kezdhetjük?

Először a szülésről, a fájdalomcsillapításról és a császármetszésről beszél. Amikor a kellemetlenebb részletekhez ér, kicsit hunyorít. Időnként muszáj felemelnie a hangját, mert hol az autók zaja, hol a földszinti pubból érkező hangzavar miatt nem lehet hallani.

Már jó ideje beszél, amikor ismét a telefonomra nézek, mire felvillan egy üzenet. Daniel küldte. Megnézem. Csak most lett vége a megbeszélésnek. Elindulok hazafelé. Tízkor érkezik a vonat. Nagyon sajnálja, hogy nem tud részt venni az előadáson, mert szeretett volna velem lenni. Megígéri, hogy pótolja.

Tudom, itt lenne, ha tehetné. Nem akar nekem csalódást okozni. A legrosszabbkor jött ez a munkamegbeszélés. Nem tehetek róla, de nagyon csalódott vagyok. Alig vártam a tanfolyamot. Gondoltam, együtt csináljuk végig, ahogy jó leendő szülőkhöz illik.

Sonia kivesz néhány dolgot a szatyorból. Egy medencét, amelyen keresztül kiprésel nekünk egy ruhás, műanyag újszülöttet. Ezenkívül előránt egy pár kötött mellbimbót, egy fogót és egy mellszívót. A férfiak elszörnyedve nézik, a nők egyszerűen csak leizzadnak a félelemtől. Körbeadjuk a tárgyakat, miközben hősies mosolyt erőltetünk az arcunkra.

A bal oldalamon minden szék üres. A szakállas fickó kénytelen előrehajolni, hogy átnyújtsa nekem a tárgyakat. A névtáblákra nézek, amelyeket Rorynak és Serenának gyártottam. Az ő helyük is üres. Úgy volt, hogy legalább ők eljönnek, így lenne társaságom, és nem érezném magam egyedül. Olyan, mintha csak képzeletbeli barátaim lennének. Lehet, hogy Serena elfelejtette?

Újabb üzenet érkezik. Serenától. Összerándul a gyomrom. A lelkem mélyén tudom, mi következik, pedig még el sem olvastam az SMS-t.

Szia, Helen! Tudom, hogy ma van az első előadás. Remélem, nem haragszol, de Rory és én úgy döntöttünk, kihagyjuk azt a tanfolyamot. Utánanézem a neten, és találtam szimpatikusabbat. Kevésbé megy részletekbe, nem olyan szájbarágós, ráadásul a biopékségben tartják. Inkább ezt választom. Sajnálom, hogy az utolsó pillanatban szólok. Neked viszont jó tanulást!

Sonia elővesz egy piros tollat, és elindul a táblához.

– Nos. Ki mit tud az anyatejes táplálásról?

Próbálok a témára koncentrálni. Nem megy. A legtöbb nő lesüti a szemét. Egyikük mormol valamit a testtartásról, a másik közli, hogy az egyik barátnője a hűtőben tárolja az anyatejet.

– Még valaki? – Sonia kezd fáradni. A verejték félkör alakban átüt a pólója hónaljrészén. Ebben a pillanatban betoppan egy lány, nagy lendülettel bevágja maga mögött az ajtót. Sonia felszisszen.

– A kurva életbe! Bocsánat! – szól hangosan az újonnan érkező. Egyik válláról leveszi aranyszínű hátizsákját, és hatalmas robajjal a földre dobja. A táska mindössze néhány centire landol a lábamtól.– Hoppá! – Kínosan vigyorog, aztán a pocakjára teszi a kezét. Mindenki őt figyeli. Sonia még mindig a tábla előtt áll, kezében a piros tollal. Hűvös pillantást vet a lányra. Eddig két dolgot írt fel: HELYES TESTTARTÁS, valamint HŰTŐBEN TÁROLANDÓ ANYATEJ.

A lány a mellettem lévő, Serenának foglalt székre mutat lilára lakkozott körmével.

– Foglalt?

Elgondolkodom, aztán megcsóválom a fejem. Érzem, hogy a párok engem figyelnek, miközben félreteszem a névtáblákat, lerakom a táskám, és a székemet is arrébb húzom, hogy több hely legyen.

– Még valaki? – kérdezi megint Sonia.

Még pár percig tart a listázás. A nők fészkelődni kezdenek, aztán kínlódva egymásra pillantanak. Próbálok figyelni. A mellettem ülő, későn érkező lány hangosan rágózik. Mást sem hallok, csak az állkapcsa mozgásával járó csattogó hangot. Amikor ránézek, látom, hogy a neonrózsaszín, cseresznye illatú rágó kilóg a fogai közül. Észreveszi a pillantásomat, mire még szélesebben vigyorog, mintha vicces dolgot csinálna.

Végül Sonia feladja, és letörli a homlokáról a verejtéket.

– Na jó. Tartsunk egy rövid szünetet?

Megkönnyebbülten sóhajtunk. Az összes nő az üdítők felé veszi az irányt, én pedig gyorsan követem őket. Ahogy összegyűlnek, fecsegés zaja tölti be a termet. Kicsit lemaradok tőlük, és elfog a félelem. Sem Daniel, sem Rory, sem Serena nincs velem. Hogyan próbáljak barátkozni? Serena mit tenne?

A csoportosulás közelébe férkőzöm, és igyekszem nyugodt és természetes maradni, hátha bevesznek a beszélgetésbe. Csakhogy sosem akad alkalom, hogy bekapcsolódjak. Ahogy kinyitom a szám, mindig megszólal valaki. Csak tátogok, mint egy hal, de hang nem jön ki a torkomon. Kezd úrrá lenni rajtam a félelem. Szédülök, és egyre rosszabbul érzem magam. Nem nyitná ki valaki az ablakot?

A későn érkező lány jelenik meg mellettem. Két pohár, hűs fehérbort tart a kezében.

– Kéred az egyiket egyet? Úgy nézel ki, mint akinek valami erősebb piára van szüksége. Egy nap egy pohárral biztosan nem árt.

Felém nyújtja a poharat. Most látom, hogy a körme tövig rágott. Nagyon fiatalnak látszik a csaj. Talán a parkban iszogatók közül való. Kerek babaarca van. Amikor vigyorog, hegyes metszőfoga egy kicsit előreáll, ami miatt van valami kissé félelmetes benne.

– Mi lesz?

Csak pislogok.

– Tessék?

A lány leteszi a pohár bort az asztal szélére, aztán a mellettem lévő két szék felé biccent. Még mindig ott van Rory és Serena névtáblája.

– Csak kíváncsi voltam, mi a pálya. – Vállat von. Aztán ismét rám néz. Szeme kikerekedik, ujját a szája elé teszi. – Ugye nem vagy béranya? – Nevet. – Az durva lenne, nem? A végén meg kéne tartanod a gyereket, holott nem is akartad.

Zavaróan harsány ez a lány. Átnézek a válla fölött, hátha elkapom a többiek tekintetét. Csakhogy senki nem néz rám, ezért kénytelen vagyok válaszolni. Megköszörülöm a torkom.

– Nos, nem. Szó sincs róla. – Próbálok nevetni. – Csak az van, hogy a férjem, Daniel ma nem tudott velem jönni. – Kicsit megcsóválom a fejem, mintha egyáltalán nem bántana a dolog. Kis szünetet tartok, aztán rájövök, hogy a lány a két üres székre vár magyarázatot.– Itt a bátyám és a felesége ültek volna. Rory és Serena. Majdnem ugyanakkorra várják a babát, mint mi. Úgy volt, hogy négyen együtt járunk majd tanfolyamra, de… azt hiszem… Végül úgy döntöttek, nem jönnek.

A lány együttérzően mosolyog.

– Ez szomorú. De semmi gond, végül is velem is bandázhatsz, nem igaz? – Ismét felkapja a poharat. – Megisszuk?

Kicsit gondolkodom.

– Köszönöm. De… nem tudom…

Mért nem vagyok képes befejezni egy mondatot? Csak annyit kéne mondanom, hogy köszönöm, nem kérek. Ennyi. Mégiscsak várandós vagyok. Ahogy ő is. Ehhez kétség sem fér.

– Tudom, mire gondolsz – vágja rá, és a szemét forgatva végigméri a teremben lévőket. – Nevetséges ez az egész. Folyamatosan változik, hogy mit lehet, és mit nem. Az egyik pillanatban azt mondják, ihatsz, a másikban, hogy csak mértékkel fogyassz alkoholt, végül kiderül, hogy tilos. Az orvosok mind hülyék.

Megköszörülöm a torkom, és fogalmam sincs, mit feleljek. Pontosan tudom, hogy mindenki minket bámul. Tekintetük ide-oda cikázik. Hol a lányt, hol engem, hogy a borospoharat méregetik.

– Csesszék meg! – folytatja. – Az anyáinkat agyonkínozták, amikor terhesek voltak. Mégis túléltük!

Zavaróan hangos. Sikerült alaposan felvernie a terem csendjét, így most már le nem veszik rólunk a szemüket.

A lány végigméri a többi anyát, és látja a tekintetükben a megvetést. Amikor visszanéz rám, felvonja a szemöldökét, és vigyorog. Aztán úgy lendíti előre a karját, mintha koccintani akarna.

– Bassza meg az egészségügy! – kiáltja, majd a szájához emeli a poharat. – Ennyit tudok hozzáfűzni. – Kortyolni kezd. Hallom, ahogy többen felsóhajtanak a háttérben. A lány felkapja a nekem szánt italt. Felém nyújtja, mintha tesztelné, elég bátor vagyok-e, hogy elfogadjam. – Rajta! – suttogja. A névtáblámat olvassa. – Szóval… Helen.

Később azon gondolkodtam, miért viselkedtem úgy aznap.

Még most is érzem, hogy van valami különös a lányban. Valami, ami arra ösztökélt, hogy meneküljek, és keressek valami biztonságos helyet. Mintha egy sziklacsúcson állnék, és túl erősnek érezném a hátszelet.

Mégsem hátrálok. Elveszem a bort. Ezután minden nő elfordítja a fejét. Mintha ezzel a cselekedettel minden fel nem tett kérdésükre választ kaptak volna. Szívesen megmondanám, hogy csak udvariasságból fogadom el az italt, és eszem ágában sincs kortyolni belőle. Csakhogy a kutyát nem érdekli, mit csinálok.

– Köszönöm – mondom halkan.

– Örülök, hogy találkoztunk, Helen! Rachel vagyok.

Ezután koccint velem, hatalmasat kortyol, és rám kacsint, mintha lenne valami közös titkunk.

HELEN

Ma sokkal elviselhetőbb a hőség. A folyó felől érkezik egy kis szellő, ezért a greenwichi piac pultjaira terített abroszok úgy lengedeznek, mint a vitorla. A napfény bevilágít a piactér tetején, a padló ontja magából a meleget. A zöld tetőgerendán galambok turbékolnak. Időnként leszállnak a kávézó asztalaihoz, és felcsipegetik a croissant-morzsákat.

Mindig is imádtam a piacot és környékét. Szerettem a kacskaringós útjait, a csodaszép, György-korabeli ablakokat, és örömmel magamba szívtam az antikvár könyvek illatát. A régi bőrbútorral berendezett, alacsony mennyezetes kiskocsmából halvány fény szűrődött ki. A folyó felől enyhén sós illat áradt.

Daniel és én gyakran jártunk ide szombatonként, bár mindig csalódottan tértünk haza. Soha nem tudtunk leülni a kávézóban, és ha elvitelre kértünk valamit, órákig kellett sorban állnunk. A standok között mindig tolongtak az emberek, nekem pedig folyamatosan elnézést kellett kérnem, amiért egyre növekvő pocakommal nekiütközöm valakinek. A végén mindig céltalanul bolyongtunk, és ugyanazokat a kézzel készített babaruhákat, furcsa kalapokat, és régi, kopott bútorokat nézegettük. A méregdrága sajtoknál turisták tolongtak, és az ember kényszert érzett, hogy ő is vegyen valamit.

Ezzel együtt muszáj volt kimozdulnom. Ma reggel, pizsamában, a koszos korlátba kapaszkodva, a szerszámokat kerülgetve botorkáltam le az emeletről, mire a mesteremberek zavarba jöttek. Mormoltam valami jóreggelt-félét. Az egyetlen, akit név szerint ismerek közülük, az Vilmos, a főnök. Csakhogy ő ma nincs itt. Nem hiszem, hogy a többiek beszélnek angolul, ezért csak mosolyogva bólintanak, kezükben az energiaitallal, fülük mögött cigarettával. Már előre látom, milyen napunk lesz. Hatalmas por, folyamatos kopácsolás. Idegen férfiak végzik a dolgukat a fürdőszobában, és széthordják a koszt. Minden jobb, mint ha itthon maradok.

Még mindig nem bocsátottam meg teljesen Danielnek, amiért a múltkor nem jött velem. Amikor másnap reggel felébredtem, már lezuhanyozott, és laptoppal az ölében ült a kanapén.

Ahogy észrevett, felnézett.

– Milyen volt?

Vállat vontam, és a köntösöm madzagját huzigáltam.

– Kínos.

– Nagyon sajnálom, Helen.

– Tudom. Csak nem szeretem az ilyesmit egyedül végigcsinálni.

Lecsukta a laptopot, és a szemüveg alá nyúlva megdörzsölte a szemét. Próbált magyarázkodni. A legújabb projektjüknek nagyon rossz a fogadtatása. Még az Evening Standard is írt az épületről egy lehúzó kritikát. Késő délután jelent meg a cikk, mire az ügyfél dühöngött. Leginkább azt nehezményezte, hogy nem szóltak neki, és az újságból értesült a kellemetlenségről. Az lett a vége, hogy Danielnek Edinburgh-ba kellett utaznia, hogy lecsillapítsa az ügyfelet.

– Nem mehetett volna Rory? – Alapból kár volt feltennem a kérdést, mert a válasz egyértelmű. Daniel a szemét forgatta.

– Kivonta magát a forgalomból. Ahogy mindig.

Daniel néhány éve csatlakozott a bátyám építészirodájához. Én javasoltam, ezért óhatatlanul lelkifurdalásom volt a bátyám miatt, aki sajnos nem bizonyult megfelelő üzlettársnak. Mindig Daniel vállát nyomja a felelősség, és neki kell intéznie mindent.

Felállt, és átkulcsolta a derekam.

– Nagyon sajnálom – mormolta a fejem búbjának. – Megígérem, hogy jóvá teszem. Hétvégén menjünk be a városba, és nézzünk szét a babakelengyék és a kismamaholmik között!

Kicsit hátrébb húzódtam, hogy a szemébe nézzek. Ez hatalmas dolog a részéről. Pedig azok után, ami történt, nem könnyű rászánnia magát. Még mindig nem meri elhinni, hogy ezúttal másképp lesz, mint eddig.

– Komolyan mondod? Nem fogsz egész nap morogni?

Nevetett.

– Becsszó. Akárhány kis zoknit megnézhetünk. Egy szavam se lesz.

Ma meglepően csendes a piac. Az árusok nagy része elviteles dobozból eszi az ebédjét, és beszélget. Nincs sor, ezért lesz időm sonkát, sajtot és barackos lepényt választani. A pékségben veszek egy friss kovászos kenyeret. A kültéri piacrészen sárga meg piros paradicsomot vásárolok, és beteszem egy papírzacskóba.

Talán mégsem lesz olyan rossz. Most, hogy semmit nem kell csinálnom. Az orvos azt tanácsolta, menjek minél korábban szülési szabadságra. Ez ugyanis nem az első terhességem. A többi rosszul végződött. Veszélyeztetett terhes vagyok. Kéthetente vizsgálnak, ahogy a kisbabát is. Azt mondták, hogy pihenésre van szükségem. Maradjak otthon, és ne csináljak semmit.

Úgy döntök, kihasználom az időt, és alaposan körülnézek. Magamba szippantom a friss kenyér és a vágott virág illatát, és meghallgatom az utcazenészt. Olyan helyekre is benézek, ahol sosem vásárolok. Szemügyre veszem az ezüst ékszert, a régi gyerekjátékot, a kézműves gyertyát, a selyemsálat és az egyedileg készített ruhákat is. Anya mindig megnézte az összeset, amikor együtt jöttünk. Úgy teszek, mint akit érdekel az áru, így megfoghatom mindet. Érzem az ezüstöt, a velúrt és a gyűrt selymet. Ezek mind anyára emlékeztetnek.

A ruhaárus hölgy – egy idősebb, orrpirszinges, kissé ráncos hippi – úgy tűnik, nem veszi zokon, hogy csak nézelődöm. Illat alapján currys lencsét eszik, és egy műanyag villával próbálja felaprítani a pézsmatököt. Mögötte egy csomó ruha. Gyorsan végignézem a felsőket és a szoknyákat, aztán elképzelem, mit szólna hozzájuk anyám. Vajon melyiket választaná?

Egyszer vett itt egy kék bársonyruhát. Maga elé tartotta, oldalra hajtotta a fejét, és a próbafülke-tákolmány törött tükrében nézegette magát. A szivárványkeretes tükör még mindig itt van, a ruhát pedig otthon őrzöm, de nem szívesen nézek rá. A szekrény mélyén tartom, elrejtve. Sokszor nem értem, bizonyos dolgok hogyhogy nem változnak az idővel. A dolgok, amiket megérintett, a ruhái, amiket viselt, és a tükör, ahonnan visszanézett rám. Ezek mind megmaradtak. Ő viszont elment, és soha többet nem jön vissza.

Visszamegyek a főépületi kávézóba, ahol egymás mellett sorakoznak a fémasztalok. Azt tervezem, hogy iszom egy narancslevet, és üldögélek egy kicsit. Megnézem Serena Instagram-megosztását, hátha kiderül, mi van vele. Szerdánként jógázik, utána gyakran posztol magáról olyan képet, ahol igen nyakatekert pózt vesz fel. Rózsaszín szőnyegén úgy fest, mint egy akrobata, és még a haja is úgy libben, ahogy a mozdulathoz illik. Időnként valami motivációs idézetet oszt meg, jellemzően olyan könyvekből, amiket minden második ember ismer. Eszembe jut, hogy talán nekem is be kéne csatlakoznom a pékségben tartott szülésfelkészítő tanfolyamra, amit Serena emlegetett. Csakhogy már ezért is több száz fontot fizettem. Daniel biztosan kiakadna.

És ekkor veszem észre a lányt a szülésfelkészítőről. Ül az egyik asztalnál, és a metróállomáson osztogatott ingyenes napilapot olvassa. A címpapon megint annak a megerőszakolt lánynak a sztorija. Ahogy olvas, megkeményednek a vonásai és összeszorítja az ajkát.

Odaköszönhetnék, de nincs mit mondanom, és amúgy sem szeretnék bájcsevegni. Már a tanfolyam végén is menekülni akartam, ő viszont valahogy kierőszakolta a beszélgetést. Szerintem azt remélte, hogy együtt lógunk egy kicsit, esetleg iszunk még egyet. Ehelyett mormoltam valami kifogásfélét, és a lehető leggyorsabban kereket oldottam, hogy otthon leszúrhassam Danielt, amiért nem jött velem a szülésfelkészítőre.

Ezzel együtt nem állom meg, hogy ne figyeljem tovább ezt a lányt. Szerintem túl fiatal a terhességhez, legalábbis jóval fiatalabbak látszik, mint a többiek a csoportban. Szép arca van, bár elkövette azt a hibát, hogy túl vékonyra szedte a szemöldökét, hosszú haját pedig sötétre festette, ezáltal betegesen sápadtnak tűnik.

Rachel, úgy tűnik, teljesen belefeledkezett az újságolvasásba. Messziről úgy látszik, mintha egy kortyot sem ivott volna a kávéból, mert a csokireszelék még mindig tökéletes formát alkot a hab tetején. Táskáját és telefonját az asztal szélére rakta, ami hanyagságra vall. Bárki, a pillanat törtrésze alatt kipakolhatná a táskáját, ami szemlátomást tele van jegyzettel. Olyan sok papír van benne, hogy csak félig tudta becipzározni.

Leteszi az újságot, felkapja a telefonját, és pötyögi kezd. Rágott körmén még jobban lekopott a lila körömlakk. Aranyszínű táskáját a lábához teszi, a már ott tornyosuló szatyrok mellé. Mobilja ugyancsak aranyszínű tokban, amelynek hátoldalán egy csillám Playboy-nyuszi virít. Olyan, mint a tinédzsereké.

Túl régóta bámulom. Felnéz, és azonnal észrevesz. Elkapom a fejem, és gyorsan matatni kezdek a táskámban, de már késő.

– Helen!

Amikor újra ránézek, komolysága már sehol. Szélesen vigyorog, amitől kilátszanak a metszőfogai. Oldalra hajtja a fejét, és int, hogy menjek oda. Közben a táskába gyömöszöli a pénztárcáját, hogy ne legyen szem előtt.

– Örülök, hogy látlak! – kiáltja. Óvatosan felemelem a karom, hogy integessek, ő viszont felpattan, és olyan szorosan ölel magához, mintha nem félidegenek, hanem ősidők óta legjobb barátnők lennénk. A karom, amit az előbb felemeltem, hogy intsek, most közénk szorul. Kínos.

– Engem is hamarabb elküldtek szülési szabadságra, ahogy téged. Magas vérnyomás. Na, ennek mennyi esélye volt?

Jó kérdés – gondolom magamban. Szerintem a magas vérnyomás nem olyan ritka. Bár azt feltételeztem, hogy összefüggésben van az enyhe túlsúlyommal. Ő viszont olyan sovány, hogy pipaszár lába és karja igen furcsán mutat gömbölyded pocakja mellett.

– Szegény. Nagyon sajnálom – vágom rá gyorsan. – Akkor te is vérnyomáscsökkentőt szedsz?

Hirtelen azt sem tudja, miről beszélek.

– Igen – válaszolja kicsit zavartan, és gyorsan másfelé néz. – Valami olyasmit. – Aztán rögtön másról kezd beszélni, mintha ez egyáltalán nem lenne fontos. – Gyere! Igyunk egy kávét, és dumáljunk!

Dumáljunk? Miről? Ellenvetésre nyitom a szám, de végül szó nélkül becsukom. Ismét nem voltam képes szavakba önteni a gondolataimat. Rachel átnéz a vállam fölött, és leinti az egyik pincért.

– Elnézést! Hahó! – Aztán ráncolni kezdi a homlokát. – A kurva életbe! Itt marha lassú a kiszolgálás.

Leteszem a táskám, a kosarat pedig kettőnk közé a földre, magamban közben folyamatosan kifogást keresek. Majd azt mondom, hogy vendégeket várok ebédre, ezért nem maradhatok sokáig. De csak némán ülök tovább, és a kínos csend miatt kezdem magam rosszul érezni. Végül úgy döntök, kezdeményezek.

– Vásároltál? – kérdezem, és a szatyraira nézek.

– Igen! – kiáltja. – Nyilván babaholmikat vettem. Szó szerint megőrültem. Tudom, azt mondják, az ember ne nagyon vásároljon előre. De nem bírtam ki. Minden olyan cuki!

Kínosan nevetek. Tudom, mire gondol. Az apró kabátkáknak és a törülközőnek, aminek a kapucniján macifül van, tényleg nem lehet ellenállni. Az ember egyszerűen babaholmifüggő lesz. Nekem is úgy kell tennem Daniel előtt, mintha türelmesen várnék a vásárlással, mert ezt mondta. Pontosan ezért nagy szó, hogy ezen a hétvégén babaruhát akar venni. Valójában egy csomó dolgot megvettem már, amit hetek óta rejtegetek előle.

Rachel a kávéscsészéhez érinti az ajkát. Miután kortyol egyet, rózsaszín rúzsnyomot hagy a csésze peremén.

– Szóval – kezdi, és leteszi a kávét. – Mesélj erről a férjről! Jó kifogása volt?

– Tessék?

– Mármint hogy nem jött veled a tanfolyamra.

– Ó! – Idegesen felnevetek, és az asztalt bámulom. Azon gondolkodom, vajon a körülöttünk lévők is hangosnak találják-e Rachelt, vagy csak én vagyok érzékeny. – Pocsék napja volt a munkahelyén Ezért nem jött.

Daniel régen imádta a munkáját. Amikor gyakorlatra ment Roryval apa cégéhez – amit apánk halála után Rory átvett –, azt hittem, minden a legnagyobb rendben lesz. Igaz, hogy a bátyám nem mindig állt a helyzet magaslatán, viszont Daniel a saját főnöke lehetett. Mivel a cég greenwichi, csak át kellett vágnia a parkon, és már ott is volt, ráadásul ő dönthette el, mikor jár be. Rory is rugalmasan kezelte a munkaidőt.

Csakhogy most szinte alig látom Danielt. Amikor hazaér, karikás a szeme, és olyan beesett a válla, mintha mázsás súlyt cipelne. Azt mondja, minden rendben, csak most van egy követelőző ügyfél, és nehéz az új projekt. De közben azt érzem, hogy kezdi megutálni az egészet, pláne, hogy felújítási munkálatok folynak a házunkban. Talán az is nyomásként nehezedik rá, hogy jön a baba. Nem tudom. Beszélnem kéne vele, és alaposan kikérdezni. De amikor látom, milyen gondterhelt arccal jön haza, nem merem megkérdezni, milyen napja volt.

– Munka! Ez aztán a kifogás! – Rachel nevet, aztán az asztalra csap, mire az összes gyűrűje hatalmasat koppan a fémasztalon. Ijedtemben ugrom egyet. A lábunknál összegyűlt galambok rémületükben szétrebbennek.

Rachel rám néz, aztán leteszi a csészét. Kézfejét az enyémre teszi.

– Ne haragudj! Csak vicceltem. Nyilván kimerült.

– Semmi baj. – Megpróbálom kellemesebb témára terelni a beszélgetést. – Hogy őszinte legyek, haragudtam rá. Úgy volt, hogy a bátyám és a felesége is jön, de ők is lemondták, úgyhogy…

– Igen, mondtad. Nagy kár. – Kis szünetet tart. – Azért izgalmas lehet, hogy ugyanakkorra várjátok a babáitokat. Ráadásul közel laktok egymáshoz.

Bólintok.

– Igen. Ez nagyon klassz. – El sem hittem, amikor Serena mondta, hogy a kiírás szerint két héttel utánam fog szülni. Azok után, amin keresztülmentem, ez kifejezetten jó előjelnek tűnt. Éreztem, hogy ezúttal minden jóra fordul.

– Jóban vagytok? Mármint a sógornőddel.

– Persze. Nagyon is. Serena csodás teremtés. Olyan, mint egy jó testvér. – Hirtelen elvörösödöm. Gyerekesen hangzik? – Mi négyen együtt jártunk egyetemre – teszem hozzá gyorsan, de vigyázok, nehogy kiejtsem Cambridge nevét a számon. Daniel azt mondta, nagyzolás, ha az ember állandóan erről beszél, főképp olyan emberrel, aki valószínűleg nem is járt egyetemre. – Rory eggyel fölöttem járt. Ő és Daniel együtt dolgoznak, úgyhogy szerencsére sokat találkozom Roryval.

– A férjed és a bátyád? Egy helyen dolgoznak? Mit csinálnak?

– Építészek. Apám is az volt… elég híresnek számított a szakmában. Sajnos már nincs közöttünk. Néhány éve ment el.

Kicsit elhallgatok, és várom az ilyenkor szokásos részvétnyilvánítást, és a további kérdéseket apámmal kapcsolatban. De Rachel semmit nem reagál. Inkább a kávé habjába mártja a mutatóujját, és lenyalja róla a csokireszeléket. Amikor végez, kávés ujjával végigsimít a csésze peremén, a szája széle maszatos.

– Amikor apa meghalt, Rory átvette a céget. Haverstock és Társa néven. – Folytatom, bár nem tudom, figyel-e egyáltalán Rachel. – Korábban Daniel egy másik cégnél dolgozott, és nagyon sikeres volt. Több díjat is nyert. Ezek után nem volt kérdés, hogy Rory társul vele, így a cégből igazi családi vállalkozás lett. Nagyon ügyesek. Daniel most a saját házunk átalakításán dolgozik. Megszabadulunk a földszinti fürdőszobától, és újat alakítunk ki a felső szinten. Olyan lesz, mint azok a szép, viktoriánus fürdőszobák. Hatalmas zuhanyzóval, meseszép csempével, amit én választottam. Új lépcsőt rakatunk be, kibővítjük a pincét, lesz egy új szint, ami leginkább nappalinak felel meg. Hatalmas üvegtetővel, és… – megállok, mert azt hiszem, ez már nagyzolásnak tűnhet. – Na mindegy. A lényeg, hogy ezeket mind Daniel tervezte. Nagyon várjuk, hogy kész legyen.

Érzem, hogy Rachelt halálra untatja a házról tartott beszámolóm. Közben megissza a kávét. Ezúttal nemcsak a szája sarkában marad csoki, a felső ajka is maszatos. A saját ajkamra mutatok, hogy jelezzem. Vigyorog, aztán gyorsan letörli a foltot. Nyújtózik egyet, nagyot sóhajt, végül körülnéz.

– Iszunk még egy kávét? – kérdezi, bár én egyetlen csészével sem ittam, csak néztem, ahogy ő kortyol. – Szerintem megkockáztathatod a koffeines változatot. – Mosolyogva végigsimít leopárdmintás felsőbe bújtatott pocakján. Nem tudom eldönteni, gúnyolódik-e, vagy sem. Talán azt hiszi, hogy az egészségügyi előírások csak dísznek vannak, és saját döntés kérdése, ki mit tart be. – Nem kérhetnék inkább narancslevet?

– Na jó. Akkor megyek, és rendelek egyet. Gyorsabb, mint ha megvárom, hogy idejöjjön valamelyik naplopó.

Ezt olyan hangerővel mondja, hogy az egyik pincér ránk néz. Rachel ügyet sem vet rá, egyenesen a pult felé veszi az irányt.

Amikor látom, hogy elég messze van, és nem figyel, lopva beletúrok a szatyrába. Gyorsan leengedem a kezem, aztán a hüvelyk- és mutatóujjammal szétnyitom a tetejét, és a mélyére nyúlok. Legnagyobb csalódásomra egy árva babaruha sincs az első szatyorban. Csak egy viseltes melegítőfelsőt látok, amelynek koszos az ujja. Mellette csak egy kopott leggings, néhány ruhacímke és egy üres napszemüvegtok hever.

– A francba!

Gyorsan felnézek. Egy pillanatra azt hiszem, Rachel rajtakapott, hogy a holmijai között turkálok, ugyanis pont rám néz.

– Narancslé helyett kávét adott. Idióta. Megiszod, vagy visszavigyem?

– Ez is jó lesz. – Igyekszem úrrá lenni a megkönnyebbülésen. – Egyetlen kávé nem árthat.

Talán ezt is megúszom, ha úgy teszek, mint aki kortyol, gondolom magamban, amikor leül. A múltkor is így tettem, amikor a kezembe nyomta a borospoharat.

Csakhogy ezután minden előzetes jelzés nélkül átnyúl, és a hasamra teszi a kezét.

– Fura, nem? Mármint a terhesség. Szerinted hol van a gyerek feje?

Azelőtt ér hozzám, hogy kifejezhetném az ellenvetésem. Önkéntelenül hátrébb húzódom. Jéghidegnek érzem a kezét, ahogy végigsimít a vékony pamutfelsőmön.

– Én… Nem is tudom… – dadogom. Rachel egyáltalán nem érzi, hogy kellemetlenül érint a viselkedése. Továbbra is a pocakomat simogatja, stimulálva minden idegvégződésemet.

– Könnyű megmondani – folytatja, és a hasamat bámulja. – Ha érzed a nyakát. Megmutatom.

Rachel széttárja a lábát, hogy jobban előre tudjon hajolni, aztán a medencémnél nyomkod a hüvelyk- és mutatóujjával, mintha meg akarná találni a gyerek fejét.

– Ez nagyon erős, Rachel! – zihálom. – Biztos vagy benne, hogy ez jó ötlet?

– Persze! – Továbbra is erősen nyom. – Itt van – mondja diadalittasan. – Itt a feje.

Ismét felsóhajtok, és a szék támlájának szorítom a hátam. Elképzelem, ahogy a kisbabám boldogan lebeg az anyaméhben, Rachel kéretlen érintése viszont kárt tesz ebben az idilli világban.