Viharos sötétség

Tarcsáné Nánai-Szűcs Gina

2021

Publio Kiadó

www.publio.hu

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Tallér Edina

Korrektúra: Szél Ildikó

Első fejezet

Kedves, előzékeny, és azt mondja, amit hallani akarsz. A legjobb megtévesztő; olyan, mint a báránybőrbe bújt farkas. Lassan, de könyörtelenül cserkészi be az áldozatát, hogy aztán később cafatokra téphesse, és elégedett arccal nézze végig jól kieszelt terve minden apró részletét. Ha a lelkünk sérül, bizony, képesek vagyunk egy életen át magunkban hordozni az ott szerzett sebek nyomait és annak emlékeit. Miért nincs erre is gyógyszer? Miért nem lehet ezen is csak úgy túljutni, mint egy náthán? Mert sajnos így vagyunk kódolva. A lelkünk sérülékeny, és akármennyire próbálunk vigyázni rá, ha rossz kezekbe kerül, bizony könnyen, akár csak egy apró, ártatlannak hitt mondattal össze tudják törni. Miért történnek jó emberekkel rossz dolgok? Annyiszor tesszük fel ezt a kérdést, hogy már–már túlságosan elcsépelt. De sajnos akár elcsépelt, akár nem, megtörténik.

Addig azonban nem tudjuk, mit kezdjünk vele, amíg át nem éljük. Sajnálkozunk, sőt, könnyen ítélkezünk, ha halljuk, hogy valakit bántottak. Miért hagyta magát? Miért nem kért segítséget? De ha mindez velünk történik, bizony már egészen máshogy látjuk a dolgokat. Összekuszálódnak a gondolatok, és képesek vagyunk feláldozni magunkat is azért, hogy megvédjük azt, aki meg sem érdemelte volna. Sajnálunk vagy megvédünk olyasvalakit, aki egy szörnyeteg, aki bármit megtesz azért, hogy eltaposson. Nincs rosszabb annál, mint amikor elárul és becsap valaki, akiben megbízunk és akinek hiszünk, aki talán az életünk értelmét jelentette. Nem őszinte az az ember, aki a társunknak vallja magát, közben elárul, megaláz, és mindezek mellett még kezet is emel ránk. Miért nem lehet erre is felkészülni? Miért nem lehet kiszűrni, hogy ne történhessen meg? Talán, ha lenne erre mód, sokunk élete megváltozhatna. De sajnos erre nincs semmilyen program, és ha már belekerültél, hamar feladod a csatát, mert elhiszed, hogy nem az áldozat, hanem a baj forrása vagy.

Van, aki belerokkan és feladja. Nem tud és nem is akar tovább küzdeni saját magáért.

Hibákat gyakran követhetünk el, akaratlanul is tehetünk rossz megjegyzést. De nincs rosszabb annál, amikor valaki szándékosan nyomorít meg valakit, tudatában van ennek, mégis megteszi, mert ez okoz neki örömet. Őrült, aki ezt hagyja, mondják. Miért nem lépünk ki belőle? Miért hagyjuk ezt másoknak? Néha nem tudjuk, miért, nincs különösebb oka, mégis hagyjuk, hogy ezt tegyék velünk.

De mi van akkor, ha nem akarjuk hagyni, csak egyszerűen jobb a biztos rossz, mint a bizonytalan?

Hiszünk és remélünk, talán túl sokáig, esélyt adva valakinek arra, hogy megváltozzon. Vagy éppen nem tudunk kilépni belőle, mert nem hagyják. Aki erőszakos, bizony el tudja hitetni az ellenkezőjét.

Fogadkozik, hogy meg tud változni, csak esélyt kell kapnia. Fájdalmat okoznak és veszteséget hagynak maguk után. Talán a félelem a legrosszabb, amit ilyenkor érzünk. Olykor jobban fáj, mint egy pofon. Egy kevés kitartással, akaraterővel és élni akarással azonban fel lehet állni belőle, sőt, mi több, fel kell állni belőle, mert hinni kell benne, hogy elnyeri méltó büntetését az, aki elárulja a szíve választottját.

Az életem New Jersey-ben hétköznapi volt. A tanulásra összpontosítottam. Egyetemre készültem, és bármit megtettem volna, hogy ez sikerüljön. Iskolába jártam, otthon pedig folytattam a tanulást, szabadidőmben is a könyveimben leírt történeteket bújtam. Az anyám rutinszerűen kávézott minden délután, amikor hazaértem az iskolából. Sosem éreztette velem az örömét, hogy láthat. A legtöbb édesanya megöleli a gyermekét, amikor az hazaér. De ő nem tette. Sokszor azt sem kérdezte meg tőlem, hogy milyen napom volt. Az apám rendszerint csak a vacsorára érkezett haza. Alig váltottam vele néhány szót, és ezek is szinte csak az iskoláról szóltak. Nem volt közeli kapcsolatom a szüleimmel. Nálunk nem voltak együtt töltött délutáni programok, és nem volt jellemző a közös beszélgetés sem. Sosem tudtam leülni anyámmal és kibeszélni a felmerülő problémáimat. Ellenben a nővérem, Sam sokat kapott anya gondoskodásából és szeretetéből. Éppen ezért vágytam annyira el otthonról. New York-ban akartam élni és ott továbbtanulni. Távol a családomtól. Mióta az eszemet tudom, író akartam lenni. Olyan történetek megalkotója, amikben mások is örömüket vagy éppen vigaszukat lelik. Ahogyan én is teszem, mikor könyvet olvasok. Szerettem volna bebizonyítani

magamnak, hogy nélkülük is megállom a helyem. Az egyetem pedig kiváló lehetőség volt erre.

Amikor megérkezett az egyetemi értesítő, a világ egyik legboldogabb embere voltam. Számoltam a napokat a kezdésig, és részletesen megterveztem az utazásom és költözésem minden egyes percét.

Mikor elérkezett a várva várt idő, izgalommal és telis-tele reménnyel indultam el a Columbia Egyetemre. Nem sejtettem, hogy a lelkesedésemet és örömömet, a nagyváros kínálta lehetőségeimet hamarosan beárnyékolja valaki. Ezért aztán új terveket kényszerülök kitalálni és harcolnom kell az életben maradásért.

Közel engedtem valakit, akit nem lett volna szabad. Fél éve voltunk már együtt, Kyle és én. Az egyetemen ismerkedtünk meg egymással. Nagyon hamar szerettünk egymásba. Az óráimon kívül szinte minden szabadidőmet vele töltöttem. Moziba jártunk és összebújva filmeztünk a lakása kanapéján. Fesztelenek és vidámak voltunk. A kedvéért feladtam a kollégiumi szobámat és hozzá költöztem. Éltük a szerelmes egyetemisták izgalmas életét. Sosem bántott ezelőtt. De hat hónap után, akkor, azon az estén valami megváltozott. Először csak egy pohárral ivott, később több üvegnek is a fenekére nézett. Egymás után hajtotta le az erős, torkot maró italokat. Ezzel buzdítva és erőt adva saját testének arra, hogy bármit megtehet, amit csak akar. Bárkivel, bármit, hiszen nem számít a következmény, neki nem. Az alkohol bátorságot ad, csakhogy míg egyesek képesek megálljt parancsolni maguknak, Kyle hamar elveszítette tőle a fejét.

Akkor, azon az estén Kyle is engedett a kísértésnek. Egy tucat felespohár és több üveg hevert előtte az asztalon. Lenéző, ingerült tekintete szinte fogságban tartott. Kérdés nélkül az ölébe vont a kanapén. Lehelete bűzlött az alkoholtól, és csak sötétséget láttam a szemében, mikor ajkával gyötörni kezdte a nyakamat. Ujjait a blúzom alá csúsztatta és ingerelni próbált. Egyre durvábban markolt és vont magára. Erősebben és agresszívebben ért hozzám, úgy, ahogy ezelőtt még sosem.

Átlépett egy határt, ami már nem szenvedélyes volt, hanem erőszakos, mocskosul erőszakos. Ki akartam szabadulni a karjából, kértem, hogy engedjen el, ám ekkor még erősebben szorította a csuklómat, majd az ágyra lökött. Odaszorított, olyan erővel, hogy levegőt is alig kaptam.

Könyörögtem, kérleltem, hogy ne csinálja, hagyja abba, mert nem akarom. Megütött. Ez volt az ő

válasza. Ez volt az első pofon, amit kaptam tőle. Undorodva nézett rám. Megvetett, a tekintete és a tette is elárulta, hogy forr benne a düh. Rémült voltam, féltem tőle. Sosem gondoltam volna, hogy velünk ilyen megtörténik, hogy valaha ezt érzem majd, amikor ránézek. Nem értettem, mi oka volt erre az egészre. Nem akartam, hogy tovább bántson, ezért nem mertem és nem is tudtam megszólalni. Lemászott rólam és tántorogni kezdett, én pedig azonnal az ajtóhoz rohantam. Mikor láttam, hogy a konyha felé veszi az irányt, felkaptam a táskámat, kirohantam az ajtón és menekültem a lépcsőházban lefelé.

Órákig bolyongtam az utcán. Fogalmam sem volt, merre megyek, csak mentem, menekültem a fájdalom elől, ami a szívemben tombolt. Arra vártam, hogy felhív, hogy megkér, menjek vissza.

Tudtam, hogy nem fog utánam jönni, hiszen részeg, de talán felhív. Pár óra elteltével összeszedtem a bátorságomat, úgy döntöttem, elé állok és kérdőre vonom, hiszen lennie kell valami magyarázatnak.

Talán csak túlságosan ingerült volt, hiszen még sosem fordult elő ilyen. Szeret engem és már biztosan kialudta magából a dühét. Tudtam, hogy ennek az egésznek nem lehet így vége.

Letöröltem a könnyeimet és visszamentem a lakásba, ahol ketten éltünk együtt. Koszos ruhában, piától bűzölögve feküdt hanyatt az ágyon, bent a hálószobában. Visszamentem a nappaliba és kénytelen voltam a kanapén összekucorodni, ahol pár órával azelőtt rettegve és megalázottan feküdtem. Akármennyire is féltem, fel voltam zaklatva, a fáradtság úrrá lett rajtam és elnyomott az álom. Alig néhány óra alvás után felriadtam és azonnal a hálószoba felé vettem az irányt, hogy megnézzem, ott van-e még. Mikor benyitottam, megkönnyebbülten vettem tudomásul, hogy még mindig alszik. Bementem a fürdőbe és magamra zártam az ajtót. A forró víz enyhített a testemen uralkodó remegésen. Az arcomra irányítottam a vizet és abban bíztam, hogy ez az egész csak egy

rossz álom volt. Összerezzent minden porcikám, amikor dörömbölni kezdett az ajtón.

– Lily, kicsim, kérlek, nyisd ki az ajtót! – kiabált az ajtó túloldaláról. – Ne haragudj rám, nem tudom, mi ütött belém!

Nem voltam képes megszólalni. Csak hallgattam a dörömbölését. Minden szó, ami elhagyta a száját, csak megerősítette bennem, hogy nem álmodtam.

– Ne haragudj rám! Kérlek, nyisd ki az ajtót! Beszéljük meg!

Nem bírom tovább. Nem tudom, mire számítsak. Mielőtt hazaértem, úgy terveztem, kérdőre vonom, de amikor megláttam, pánikba estem. Kérlel és könyörög. Vajon igaz ez az egész? Őszintén teszi mindezt? Vagy csak így akar rábírni arra, hogy ajtót nyissak neki? Nem tudom a választ a saját kérdéseimre.

Úgy döntök, hogy meghallgatom. Kilépek a zuhany alól, magam köré tekerem a törölközőt, és mély levegőt véve kinyitom az ajtót. Kyle azonnal magához szorít és kérlel, hogy bocsássak meg neki.

– Köszönöm, hogy itt vagy és meghallgatsz!

– Megrémítettél, Kyle! Hogy tehetted ezt velem? – igyekszem bátran beszélni a körülményekhez képest.

– Tudom, kicsim. Ne haragudj, sokat ittam! Nem voltam ura a saját cselekedeteimnek.

– Megütöttél! Bántani akartál! – zokogom, miközben még szorosabban ölel magához.

– Nem akartalak bántani, hidd el, csak elszállt az agyam a sok piától! Csak hozzád akartam bújni és te elutasítottál.

– Kyle, hallod, amit mondasz? Azért, mert nem akartam lefeküdni veled, te megütöttél!

– Igen, tudom, és annyira sajnálom! Nem voltam magamnál. Te vagy a mindenem és soha többé nem fog előfordulni, csak kérlek, bocsáss meg!

Ez volt az első lépés, hogy besétáljak a csapdájába. Az első lépés ahhoz, hogy olyan életet kezdjek élni, amilyet egy pillanatig sem akartam, és az első lépés ahhoz, hogy dugába dőljön minden tervem az egyetemmel és a jövőmmel kapcsolatban.

Két hét telt el, látszólag minden rendben volt. Kedves volt, a szokásosnál is jobban figyelt rám.

Mígnem egy délután az egyik csoporttársam, aki történetesen fiú, irodalom jegyzeteket kért tőlem.

Ott, akkor nem csinált semmit, de amikor hazamentünk, megrángatta a hajam és a kanapéra lökött.

– Ugye, nem gondolod, hogy az ő ribanca leszel?

– Kyle, ne mondj ilyet, kérlek! Nincs semmi köztünk! Csak a jegyzeteimet akarta kölcsönkérni.

– Nem érdekel, te az én barátnőm vagy! Hozzám tartozol!

– Nem ismerek rád! Sosem adtam okot arra, hogy féltékeny legyél!

Hirtelen mintha kijózanodott volna, kitisztult a tekintete és esdeklőn állt elém.

– Ne haragudj! Tudom, elszúrtam. Sajnálom, Lily! Komolyan mondom, hogy soha többé nem fog

előfordulni! Ne haragudj! Elviszlek valahová, rendben? Ennél egy hamburgert vagy ilyesmi?

– Nem, köszönöm, most inkább itthon maradnék. Tanulnom kell – vágom rá színlelt nyugalommal, de belül úgy érzem, szétszakad a lelkem.

Majd megint bocsánatot kért és fogadkozott, hogy soha többé nem fog bántani. Az irántam érzett szerelme miatt a féltékenység gerjesztette haragra. Félni kezdtem. Nem minden percben, de sokszor megfordult a fejemben, hogy vajon mikor üt meg újra.

Újabb két hét múlva azért vérzett az orrom és a szám, mert közös fotót csináltunk pár lánnyal és sráccal az egyetem udvarán az órák előtt.

– Az én nőm nem fotózkodik más pasikkal! Miért akarod kihúzni a gyufát, Lily?

– Én nem akartam, de megkértek, hogy legyek rajta a fotón. Láthattad, hogy lányok is vannak a képen.

– Nem érdekel! Nemet kellett volna mondanod! Csak én érhetek hozzád!

– De hiszen senki nem ért hozzám! Csak összeálltunk egy közös képre.

– Többet ne forduljon elő, és akkor az én agyam sem száll el megint!

Lila monoklival és napszemüveggel jártam, mert meghallotta, amikor a nővéremmel telefonálok és elpanaszoltam, hogy nincs minden rendben. Nem beszéltem a verésekről, csak azt mondtam, szerintem Kyle már nem szeret annyira. Akkor azt hazudtam, hogy lefejeltem a mosdó szélét.

Vártam egy kicsit, talán pár napot. Összeszedtem magam, legalábbis megpróbáltam. Végül elhatároztam, hogy ez az a pont, amikor elé kell állnom, és közöltem vele, hogy elhagyom. Elég volt ebből és ezt nem hagyom tovább.

– Kyle, szeretném, ha beszélnénk. Nagyon fontos ez nekem. Úgy érzem, nem bírom ezt tovább!

– Mit akarsz mondani ezzel?

– Szeretném, ha szakítanánk.

– Ugye csak rosszul hallottam, amit mondtál? – összeráncolt homlokkal és dühtől fátyolos szemekkel indult el felém.

– Kyle, kérlek, ne bánts! Nem bírom ezt tovább.

Akkor úgy megvert, hogy két napig nem mertem az egyetem közelébe menni, mert féltem, hogy valaki megsejt valamit. Amikor lábra tudtam állni, azt hazudtam, hogy legurultam a lépcsőházban.

Tudtam, hogy ez nem megoldás, nem léphetek fel vele szemben. A bocsánatkérések is egyre inkább elmaradtak. Már nem akart meggyőzni a szerelméről. Tudatta velem, hogy az övé vagyok, és ha mindent úgy csinálok, ahogy kell, akkor nem fog bántani. Uralkodni akart rajtam. Mintha abban rejlett volna az öröme, ha engem megaláz. Mintha kicsit megbolondult volna. Az ő irányítása alatt volt minden. Azt kellett tennem, amit mond, mert akkor nem bántott. Legalábbis azt hittem. Mert ez sem volt elég, mindig kerített ürügyet egy pofonra. Mindig hozzám vágott egy megalázó mondatot szex után. Amikor már eltelt közel újabb egy hónap, nem bírtam tovább. Vállalva a következményeket, elé álltam és könyörögtem, hogy engedjen el. Persze nem engedett. A földön feküdtem, mikor rugdosott és ordított velem.

– Nem hagyhatsz el, addig nem, amíg én azt nem mondom, hogy elmehetsz! Érthető voltam?

– Ne haragudj, de…

– Nincs de! Világos voltam?

– Igen persze, ne haragudj – megalázkodva és fájdalmaktól lüktető testtel feküdtem a földön, a bocsánatáért esedezve.

Milyen furcsa helyzet, igaz? Van az a pont, amikor nincs más választásunk. Nem bírunk elviselni több fájdalmat. Sem lelkileg, sem fizikailag.

Kitaláltam, hogy taktikát váltok és odaadó, szerető barátnő leszek, aki mindent megtesz érte. Egy hónapot bírt így, megunta, hogy semmibe sem tud belekötni. Nincsenek mondva csinált indokok.

Nincs miért kezet emelnie rám. Magamat is megleptem, mennyire összeszedetten tettem a dolgom, hogy elmehessek. Egy részem minden pillanatban hányni tudott volna attól az embertől, akiért nemrég még mindent megtettem volna. Belepusztultam.

Egy hét volt hátra az egyetem első évéből. Elérkeztünk ahhoz az időhöz, amikor nem tudtam, hogyan is lesz tovább. Nem tudtam és nem is akartam már sokáig ezt csinálni. Mivel minden lépésemet figyelte, a szökés sem volt opció. Kivártam, lesz, ami lesz. Az egyetem után hazamentünk és két lány jött fel hozzánk. Beküldte őket a hálószobánkba. Rám nézett. Mélyen a szemembe.

Nyomatékosan az értésemre akarta adni, hogy amit most tesz, az mind az én hibám. Felpofozott, vérzett a szám, az orrom. Bezárta a bejárati ajtót, hogy ne tudjak elmenni. Végig kellett néznem és hallgatnom, ahogy ágyba bújik a két lánnyal. Ott, akkor, abban a percben lelkileg teljesen összetörtem. Úgy éreztem, végem van. Amikor végzett velük, összeszedette velem a ruháimat. A fejemhez vágta, hogy undorodik tőlem. Az ágyban nulla vagyok és örüljek, hogy egyáltalán eddig elviselt maga mellett.

Amikor kinyílt az ajtó, talán furcsán hangzik, de megkönnyebbülten rohantam el onnan. A lelkem megsemmisült, megaláztak, bántottak. De vége volt. Mindennek, amit addig elszenvedtem mellette, annak most vége. Ennyi volt és én életben maradtam.

Második fejezet

Hosszú idő óta végre elmondhatom, hogy átlagosan indult a mai reggelem. Az elmúlt időszakhoz képest ez elég nagy szó tőlem. Ábrándozva, mondhatni, egész jó kedvvel nézek ki az apró lakás konyhájának ablakán, miközben arra várok, hogy a kávégép lefőzze a forró, energiát adó nedűt.

Körülvesz a nyüzsgés. Izgalmasabbnál izgalmasabb emberek róják az őszi New York utcáit.

Mindenkinek megvan a saját maga története. Kik a divatban találják meg magukat, kik a könyvírásban, másokat a versenyzés hajt, megint másokat az alkotás vezérel. Különbözőek vagyunk, és Manhattan talán pont ettől olyan különleges. Szeptember második hetében járunk, ami azt jelenti, hogy két hete elkezdődött az egyetem is. Harmadéves lennék a Columbián, pár órával később már az óráimon kellene ülnöm, de sajnos erre nincs lehetőségem. New York színes belvárosában élek, az Upper West Side-on a lakótársammal és a kisfiával. A lakás, aminek a szobáját bérelem, tényleg elég pici, de partner híján egymagamnak pont elég. Közel van az egyetemhez, bár ez már sajnos egyáltalán nem számít. A lakótársam, Katy táncoslány egy éjszakai bárban. Kedves lány, a húszas évei közepén jár. A szülei kidobták otthonról, amikor terhes lett a kisfiával, Nate-tel az érettségi előtt. A gyerek apjával jól megvoltak, addig, amíg Nate meg nem született, majd körülbelül hét hónappal később Brad csak úgy lelépett. Mindent megígért neki, hogy együtt nevelik fel a kisfiút és boldogan élnek, amíg meg nem halnak, egy hatalmas házban, sok gyerekkel és kutyával. De ez az egész csak egy szépen megírt mese volt. Láttunk és hallottunk már efféle történetet. Brad hamar feladta. Katy-nek nem volt más választása. Nem volt senki, aki segített volna, és ahhoz, hogy pénze legyen, hogy el tudja tartani a kisfiát, táncolni kezdett. Ez volt akkor a leggyorsabb pénzkereseti lehetőség számára. Nate azóta már hétéves. Az éjszakákat hetente háromszor Brad nővére, a háromgyermekes anyuka, Amelia vállalta. Amelia mérhetetlen haragot érzett a felelőtlen és önző

öccse iránt, ezért felajánlotta, hogy a segítségükre lesz. Mikor indulnia kellett, munkába menet elvitte Nate-t. A többi éjszakát Katy munkahelyén töltötte, Gigi, a kiöregedett egykori táncosnő

társaságában. Gigi figyelt a lányokra, és olykor benézett Nate-re, aki ilyenkor a klub egyik eldugott szobájában aludt. Katy mindent megadott ennek a kisfiúnak, amit csak tudott, egyedül. Az együtt töltött idő emlékeztette őket, hogy miért kell kitartaniuk. Hosszú és kemény út van mögöttük, de Katy sosem adta fel. Egy pillanatig sem fordult meg a fejében, hogy ne küzdjön tovább. Mikor az egyetemre jártam, szinte minden nap bementem abba a kávézóba, ahol most dolgozom. Ott ismerkedtem meg Katy-vel, reggelente ő is majdnem minden nap beugrott egy gyors reggelire Nate-tel hazafelé, később pedig az iskola előtt. Miután ott kellett hagynom az egyetemet és a kávézóban könyörögtem munkáért, Katy azon a napon is itt volt és felajánlotta, hogy van egy kiadó szobájuk, így kerültem ide hozzájuk. Sosem tudom ezt meghálálni neki eléggé. Hiszen nem is ismertük egymást.

Sokszor látott itt, de nem tudott rólam semmit.

Az utóbbi pár hónapban előfordult, hogy Nate velem maradt itthon. Nagyon közel kerültek hozzám, a szívemhez nőttek mind a ketten. Sokszor merítek erőt belőlük. Hiszen csak ketten vannak egymásnak, átéltek sok nehéz helyzetet, mégis mindent megoldanak együtt.

A világ egyik legjobb városában élünk, New York mindig is a legnagyobb álmaim közé tartozott.

Mikor elkezdtem az egyetemet, akkor költöztem ide. Newark-ban nőttem fel, ott töltöttem a gyerekkorom, de mindig is tudtam, hogy egyszer eljövök New Jersey-ből. Sosem volt különösebb bajom vele, de talán a szüleim miatt, vagy azért, mert nem voltak ott barátaim, de nem találtam a helyem. A fizetésem, amit a kávézóban keresek, elég arra, hogy fenntartsam magam, mondhatni, egész jól kijövök belőle. Általában heti öt napot dolgozom, így marad szabadidőm is. Az utóbbi időben sokat túlóráztam, ezzel is próbáltam elterelni a gondolataimat a nehezen múló fájdalmakról.

Huszonegy éves lettem a nyáron, bár az elmúlt évben annyi nehézségen mentem keresztül, hogy a lelkiállapotom miatt néha kétszer annyinak érzem magam. A szüleim megvonták az egyetemi támogatásomat, nem tudták, min mentem keresztül. Egészen pontosan nem akarták végighallgatni

az egész történetet, mikor több mint egy évvel ezelőtt, azon a fájdalmas estén hozzájuk menekültem.

Mindig is a látszatnak éltek, az érdekelte őket, vajon mit gondolnak mások. Ebbe nem fért bele semmilyen, a szomszédok által kreált szóbeszéd. Ebben a szellemben neveltek minket, a nővéremet és engem. Samantha, a nővérem huszonhét éves és közvetlenül az egyetem után ment férjhez három évvel ezelőtt Brianhez, akivel az egyetemen ismerkedtek meg. Brian huszonkilenc éves és orvos. A szüleim szerint tökéletes választás egy olyan tökéletes nőnek, mint a nővérem, aki az egyetem után szűzen ment férjhez egy orvostanhallgatóhoz. Most első gyermeküket várják New Jersey-ben, körülbelül három utcányira a szüleim házától. Hát nem tökéletes idill? Ez kell a szüleimnek. Én meg?

A huszonegy éves dolgozó lány, akinek még az egyetemet is ott kellett hagynia, mert „beválasztotta”

az első kapcsolatát. Nem utolsó sorban még a szüzességét is odaadta egy olyannak, aki azt sem érdemelte volna meg, hogy egyáltalán szóba álljanak vele. Sosem bocsátom meg magamnak, hogy ekkorát hibáztam. De azt mondják, a hibáinkból tanulunk. Bárcsak sosem kellett volna ezt a hibát átélnem!

A szüleim nem tudják, mi, miért és hogyan történt. Nálunk nem divat a lelkizés. Mindig is úgy neveltek minket, hogy az iskola legyen az első. Ha problémám volt, meg kellett oldanom, mert az anyám nem igazán akart róla beszélni, apám meg alig volt otthon. Sam-mel elég jó a kapcsolatom.

Lehetne jobb is, nem vagyunk olyan testvérek, akik naponta hívják egymást, de azért van ettől rosszabb. Nem igazán voltak barátaim, hiszen a suli mellett minden időm be volt osztva otthon. Egy lány barátom azért volt, aki ott lakott abban az utcában, ahol én is felnőttem. Néha iskola és tanulás után játszhattam náluk. Később, mikor elkerültünk az egyetemre, már nem jutott időnk egymásra.

Nem volt olyan tartós és mély a barátságunk, hogy hiányoljuk egymást. Eltervezték az egész életünket, ami persze nyilván nem lenne katasztrófa, mert gondolom, a jó szülők ezt csinálják.

Álmodoznak arról, hogy a gyerekeiknek majd tökéletes élete lesz. Általában azt szeretnék, ha többre vinnék, mint ők valaha is fogják.

Nekem kicsit más élet jutott. Megkaptam, amire szükségem volt, de igazi lelki kapcsolatom sosem volt velük. Pedig rengetegszer lett volna szükségem rá. A társalgásunk legtöbbször csak az iskola és a jövő körül zajlott. Mit csináltam jól, vagy legtöbbször mi az, amit elszúrtam. Az apám egy jól menő építési vállalkozó. Nem végezte el az egyetemet, mert hamar belecsöppent a pénz nyújtotta gazdagságba. Jókor volt jó helyen, ahogyan mondani szokás. A szülei a születésem előtt meghaltak és sok pénzt hagytak rá, ezzel megalapozva a sikeres vállalkozása alapjait. Tisztelem, amiért gondoskodott a családjáról. Alig volt otthon, kevés időt töltött velünk.

Az anyám háztartásbeli, igazi mintafeleség. A gimnázium utolsó évében ismerkedtek meg és szerettek egymásba apámmal. Együtt mentek az egyetemre, amit az apám végül otthagyott a munka miatt, de az anyám elvégezte és ezt elég sokszor dörgölte az apám orra alá. Az egyetem után hatalmas esküvőjük volt, utána megszületett Sam. A nagy szerelmükből az évek alatt kihunyt a tűz.

Marakodás vette át a helyét, de továbbra is együtt maradtak. Sokáig drukkoltam, hogy újra találjanak egymásra, amíg otthon laktam. Azt nem tudhatom, hogy a hálószobájuk falai között mi történt, de mikor együtt voltunk, sosem láttuk őket összeölelkezve mosolyogni.

A nagyszüleimet hatéves korom előtt nem is láttam. Akkor is csak azért találkoztunk velük, mert a nagyapám kórházba került a szívével. Ez a sok konok ember várt; arra vártak, hogy valaki tegye meg az első lépést. Sosem értettem, miért kellett megvárni azt, hogy valami baj történjen, ami indokot ad a találkozásra. Ha erről akartam beszélni, mindig kitértek a válasz elől. Ez is egy kerülendő

tabutéma volt.

Talán ez a sok gyerekkori csalódás vezetett ahhoz, hogy összejöttem Kyle-lal, mikor elsőéves lettem az egyetemen. Lázadó lettem, tudtam, hogy a szüleimnek nem tetszik, mert nem az a szokásos jófiú, először csak bosszantani akartam őket vele. Egyszer látták őt, amikor eljöttek az egyetemre. Később, amikor hazamentem látogatóba, Kyle sosem jött velem. Egyrészt nem is akart,

másrészt nem is engedték be a szüleim. Nem gondoltam, hogy belé fogok szeretni. Elcsavarta a fejemet a rosszfiús és lázadó énje. Nem tudtam, hogy később csak szenvedést okoz majd. Mindig azt hajtogatta, értem majd megváltozik. Aztán egy lettem a sok lány közül, aki körülvette és akit bántalmazott.

Az elmélkedéseimből a kávéfőző darálása térít észhez. Gyorsan lezuhanyozom és készülődni akarok, de a kávé illata belengi az egész konyhát, így nem tudok ellenállni, és törölközőben ülve, a nappaliban kezdem kortyolni az édes tejeskávémat. Közben olvasok kicsit a telefonomon, mi hír a nagyvilágban. A kávézás után kiválasztom a mai öltözékem. A szokásos kék farmer, fekete póló és tornacipő a legjobb kombináció számomra. Ez vagyok én. A ruhatáram nem túl változatos. Farmerek és egyszínű pólók alkotják. Azokból is inkább a fehér, fekete, rózsaszín, szürke és piros, amit elviselek magamon. A hajamat leengedem, mert később a munkában úgyis lófarokba fogom majd. Az idejét sem tudom, mikor voltam fodrásznál, sötétszőke hajam már jóval a derekam alá ér. Festve még sosem volt, hiszen sosem engedték. Az amolyan ördögtől való dolog. Öltözködés közben hallom a kulcs kattanását a zárban, majd egy szőke kisfiú szalad oda hozzám a konyhaasztalhoz.

– Szia, Cuki – mondja Nate.

A Cuki becenevet Tracy, a főnökasszonyom ragasztotta rám, de azóta Katy és Nate is sokszor így nevez.

– Szia, kicsim – mondom Nate-nek és magamhoz ölelem.

– Itt maradt a tornazsákom, anya kint vár a folyosón.

Megragadom az alkalmat és kisietek a folyosóra, hogy köszöntsem a barátnőmet, Katy-t. Mikor én elmegyek dolgozni, ő utána ér csak haza, mert a munka után viszi el Nate-et az iskolába. Ha reggel bejönnek a kávézóba reggelizni, akkor összefutunk, de ez nincs mindennap, és beszélgetni sem tudunk annyit. Délután, mikor hazaérek a munkából, olyankor egy kevés időt együtt töltünk. Ők házi feladatot készítenek vagy filmeznek együtt kicsit. Sűrűn csatlakozom hozzájuk én is. Este pedig Katy indul, dolgozni megy a bárba.

– Szia, Katy, de jó látni végre! – Az elmúlt pár napban túlóráztam, így nem találkoztam velük. –

Hogy–hogy itthon kezditek a napot?

– Szia, Cuki, én is örülök, hogy összefutunk. Nate itthon felejtette a cuccát, ezért előbb indultunk, hogy suli előtt még haza tudjunk jönni. Tudod, ez a reggeli suliba rohanás a munka után nem a legnagyobb kiváltság, de kötelező.

Csak egyetértően bólintok, hiszen nem tudom, csak látom, milyen kemény az, amit Katy véghez visz minden áldott nap. Megjelenik Nate a tornazsákkal, és már rohannak is tovább.

Feldobok egy gyors szempillaspirált és rúzst, aztán jöhet a szokásos rohanás.

Nagyjából húszpercnyi gyaloglás után megérkezem a munkába. New York annyira pörgős város, imádom, hogy mindenhová pillanatok alatt el lehet jutni. A munkahelyemre legtöbbször gyalog érkezem. Felesleges ezért metróra szállni. Tracy, a főnököm és egyben munkatársam szívélyesen fogad, mint mindig. Ötvenes éveiben járó, dundi, nagyszájú nő. Imádom. Bárcsak az anyám is ilyen laza lenne, mint ő!

– Szia, Cuki!

– Szia, Tracy! – köszönök neki hasonlóan széles vigyorral, ahogy ő köszönt engem. – Minden

rendben? – kérdezem tőle vidáman. Mindig van valami jó sztorija. Elvált a férjétől, azóta elég fesztelen, és hogy úgy mondjam, falja az életet.

– Persze, édesem. Az éjszakám kicsit hosszúra sikeredett, ha érted, mire gondolok.

Kicsit elpirulok, amikor a szexuális életéről mesél hatalmas lazasággal.

– Azt hiszem, értem – válaszolom nevetve.

– Csapjunk a lovak közé, kicsim! – mondja Tracy.

A mai nap is elég káosz, sokan vannak és nagy a hajtás, mint mindig, főleg reggel és ebédidőben.

De ettől függetlenül szeretem ezt csinálni.

– Igyunk egy jó lattét, kicsim – javasolja Tracy, és már a gép mellett áll, hogy elkészítse. Egy széles, szinte vicsorgó mosollyal és heves bólogatással adom a tudtára, hogy az időzítése kiváló.

A délután egész hamar eltelik. A műszak után még egy kicsit maradok a kávézóban, hátramegyek a kedvenc eldugott kis bokszomhoz. Rajtam kívül akad még olyan, aki ugyanilyen magányra vágyik.

Összeakad a tekintetünk a magas, jóképű, barnahajú fiúval. Önkéntelenül is a számba harapok, amikor meglátom őt. Hatalmas barna szemei és sűrű fekete szempillái megbabonáznak. Fekete pólója tökéletesen feszül izmos karján. Nehéz uralkodnom magamon, de igyekszem nem törődni a szomszéd asztalnál ülő Mr. Szívtipróval és gyorsan elfordítom a fejem. Nem bámulom tovább és nem is fantáziálok. A sült krumplim társaságában előveszem a jegyzetfüzetem és írogatni kezdek.

A koncentrációmat megzavarja, mikor hirtelen odalép mellém és a kezembe adja a pulóverem.

Nem is láttam, hogy mikor jött ide hozzám, annyira belefeledkeztem abba, amit csinálok, jól leplezve az iránta támadt érdeklődésemet.

– Ha jól sejtem, ez a tiéd – mondja, miközben apró mosoly jelenik meg a szája sarkában. A kezembe adja a pulóveremet, ami biztosan akkor esett le a székemről, mikor bambán az ajkamat harapdáltam és egymás arcába bámultunk.

– Aha… köszi – nyögöm ki zavarodottan. Úristen, de gáz vagyok! – állapítom meg magamban, pedig csak két szó volt az egész, amit mondtam neki. Sokat sejtető módon méreget, és mintha kissé nehezen venné rá magát a távozásra. Ez a reakció arra enged következtetni, hogy talán valami hasonló gondolat ment végbe nála is, bár ez biztosan csak a képzeletem játéka. Folyamatosan engem néz, a kaján vigyor egyre inkább kiül az arcára, mintha direkt ingerelne vele. Pár kínzóan hosszú másodperccel később csak biccent, és köszönés nélkül kimegy a kávézóból. Csak bámulok utána, aztán, amikor észhez térek, meggyőzöm magam arról, hogy ez semmiség. Nem engedhetek senkit közel magamhoz, újra nem!

Harmadik fejezet

Körülbelül egy órával később már itthon vagyok. A napom fénypontja, hogy megnyitom a zuhanyt és a hátamra ömlik a meleg víz. Nem tagadom, megfordul a fejemben, mennyire jóképű volt az a fiú a kávézóban, de el is hessegetem a témát. Nem volt olyan nagy dolog, nem akarok neki nagyobb jelentőséget tulajdonítani. Fürdés után nem vacsorázom semmit, csak eldőlök az ágyamon és nyomkodni kezdem a távirányítót. Próbálom az agyamat kikapcsolni egy picit a munka után. Mióta a kávézóban dolgozom, így telnek a mindennapjaim. Az utóbbi időben rengeteget túlóráztam. Ez anyagilag is jól jött, és igazából nincs kiért hazasiessek. Persze Katy-t és Nate-et imádom, de nekik is megvan a maguk élete, nem lóghatok mindig rajtuk. Hálával tartozom nekik, amiért befogadtak, nem is tudom, mi lett volna velem nélkülük. Egy időben megfordult a fejemben, hogy mindennek vége, de nem ilyen lány vagyok. Én nem adom fel, én a végsőkig küzdök.

Sosem gondoltam arra, hogy Kyle miatt véget vessek az életemnek. Senki nem ér annyit, hogy az életünkért fizessünk a hibáiért. Mert bizony, igenis az ő hibája volt, ami történt, nem az enyém. Az a férfi, aki kezet emel egy nőre, mert nem ért egyet vele valamiben, az nem férfi. Sok időbe telt, mire ezt felfogtam, de szerencsére sikerült. Nem én voltam a hibás a kapcsolatunkban, én a bántalmazott fél voltam. Erre a dologra egy férfinek sincs mentsége. Szégyelltem, hogy ez történt velem, pedig nem is nekem kellett volna, hanem Kyle-nak, amiért egyáltalán megfordult a fejében, nem hogy el is járjon a keze. Elég sokszor megfordult a fejemben, vajon ki tudok majd lépni ebből az állapotból? A félelemből és a rettegésből van kiút? Kyle mély sebeket hagyott maga után, és utálom magam, amiért ennyire befordult vagyok miatta. Nem merek nyitni egy új kapcsolat felé, mert attól félek, hogy megint ez lesz belőle. Tudom, hogy nem minden férfi ilyen, de aki ezt valaha is átélte, egy életre magában hordozza a sebeinek nyomait. De mit tehetnék? Több, mint egy éve ennek az egésznek, mégsem tudom elfelejteni, nincs nap, amikor ne jutna eszembe a gorombasága és a verések. Ahogy belém rúgott, mert egy bulin táncolni akartam vele, de neki nem volt kedve. Persze nem a buliban kaptam érte, hanem otthon. Mindig a négy fal között történtek ezek, nehogy bárki is lássa vagy tudjon róla. Sosem kerestem meg a régi barátnőit, miután kiszabadultam a fogságából.

Csak menekülni próbáltam az emlékek elől. Lehet, sőt, biztos, hogy rajtam kívül van még lány, aki ebben a cipőben jár, de nem akartam és nem is akarok tudni róla. Csak el akarom felejteni és véget vetni a rossz álmoknak. Ha egyszer eljönne az a férfi, az én másik felem, talán sikerülne magam mögött hagyni a múltamat, annak minden kínzó és főleg fájó emlékét.

„Ne! Kérlek, ne tedd ezt velem megint! Nem beszéltem senkivel, hidd el! Kérlek, könyörgöm, ne bánts! Engedd el a hajam, hagyd, hogy megmagyarázzam! Ne haragudj! Sajnálom!”

Verejtéktől ázottan, könnyes szemmel ébredek a saját kiabálásomra. Visszatért! Megint ez történik, kiabálom sírva, miközben a tenyerembe hajtom az arcomat. Ez nem lehet igaz, mikor múlik már el ez az egész? Meddig fog még kísérteni a múltam? Úgy látszik, elalvás előtt túl sokat gondoltam erre az időszakra. Még csak éjjel két óra van, a tévé is bekapcsolva maradt. Szinte alig négy órája aludtam el, máris rettegek attól, hogy visszafeküdjek és a párnára hajtsam a fejem.

Megint egy hosszú éjszakának nézek elébe.

A rémálom után sokáig fent voltam, azt hiszem, láttam az első napsugarakat feljönni a hatalmas épületek között, mikor elnyomott a fáradtság.

Alig pár órával később már az ébresztőóra kínzó hangja riaszt fel. A mai nap is nagyon korán kezdődik, és úgy érzem, ha most azonnal vége lenne, az is túl késő lenne. Miután engedelmeskedem a kínzó hangnak és magamhoz térek, kivánszorgok a fürdőszobába és legalább húsz percig állok a zuhany alatt. Bedobok egy gyors kávét, és egy kicsit erősebben sminkelem ki magam a tegnapi

naphoz képest. Egy csomó korrektort kenek a szemem alatti karikákra. A hajam megint leengedve, a szokásos farmer és tornacipő, na meg egy tiszta fekete, enyhén bő póló és pulóver. Szeptember ide vagy oda, csodálatos, napos időt jósolnak mára is. Ez a mai húszperces séta kifejezetten jól esik, talán ad egy kis lendületet és tiszta gondolatokat.

Mikor beérek, Tracy már a szokásos pirítósomat készíti nekem, extra habos tejeskávéval. Hálám örökké üldözni fogja érte. Imádom, hogy mindig ennyire gondoskodó velem. De ma mintha megérezte volna, hogy a szokásosnál is jobban esne egy forró tejeskávé. Simán a lánya lehetnék, és szerintem titkon egy kicsit úgy is tekint rám. Persze ezt egy cseppet sem bánom. Sőt!

– Szia, Cuki! – köszönt Tracy, de amikor rám néz, összerezzen. – Nem aludtad ki magad, kicsim? –

kérdezi kicsit aggodalmas hangon.

– Szia, Tracy, sajnos megint Kyle-lal álmodtam – mesélem neki a lehető leghalkabban.

Mintha attól kellene tartanom, hogy valaki meghallja életem legnagyobb baklövését. Még az emléke is fájdalmat okoz. A szerelem, amit iránta éreztem, fél év után szinte villámcsapásként hagyott alább. Sokáig haragudtam rá, gyűlöltem azért, hogy ezt teszi velem, majd rettegni kezdtem.

Minden egyes nap arra vártam, hogy végre kiszabaduljak a kezei közül. Bizonyára még sokáig fájni fog, de hiszem, hogy egyszer ennek is vége lesz.

– Édesem, sajnálom! Ha tehetek érted valamit… – mondja együttérzően. De gyorsan a szavába vágok.

– Semmi baj, megvagyok – hazudom neki, hogy ne izguljon miattam.

– Nem, édes, ez nem semmiség! Egy cseppet sem az.

– Tudom, de nem tehetek róla. Nem tudom kizárni – fakad ki belőlem őszintén. – Túl sokat tettem abba a kapcsolatba, és túl sokáig hibáztattam magam. Nem tehetek róla, Tracy. Hidd el, hogy én lennék a legboldogabb, ha sosem jutna eszembe többé. Ha csak úgy kelhetnék fel reggel, hogy nem jutnak eszembe ezek az emlékek.

– Beszélned kellene egy szakemberrel – javasolja.

– Azt nem engedhetem meg magamnak. Majd megleszek. De látom, a kávét nekem készítetted –

terelem el a figyelmét a témáról.

– Tudom, miben mesterkedsz. De ne hidd, hogy ezzel el van intézve.

– Igazad van, tudom. Köszönöm, hogy ennyire aggódsz értem. Köszönöm a kávét is.

Nyomok egy puszit az arcára és már megyek is a kötényemért meg a munkaruhámért.

– A pirítóst is edd meg, gondolom, nem változtattál a szokásaidon és nem ettél otthon egy falatot sem!

– Tudod, hogy minden reggel te készíted a pirítósomat. Miért szakítanék a hagyománnyal?

Mivel Tracy mellett dolgozom mindig, az esetek nagy részében ő készíti a gyors reggelit, ha többre vágyunk, Logan, a szakácsunk gondoskodik rólunk és kápráztat el egy fejedelmi reggelivel.

Kacsintok Tracy-nek, miközben kikapom a tányérba tett pirítóst és egy perccel később már hátul is vagyok átöltözni. Fekete nadrág és fekete ing a munkaruhánk, egy fekete köténnyel. A számból lóg

a pirítós, míg felkötöm a hajamat. Aztán megyek a pult mögé, hogy felvegyem a rendeléseket. A vendégek sorra érkeznek, nagy a hajtás, mint ilyenkor reggel általában mindig.

– Kicsim, valaki integet a hármas asztalnál, én intézem ezeket, kérlek, menj és vedd fel a rendelését – kérlel Tracy.

– Persze, megyek – válaszolom, és már szaladok is.

Mikor odanézek, látom, hogy ő ül a hármas asztalnál: Mr. Szívtipró. A tegnapi pasi, aki a kezembe adta a pulóveremet. Nagyon jóképű, mint egy modell. Magas és izmos alkat. Rövid, barna hajú, sötétbarna szemű fiú. Szürke melegítőnadrágban és fekete pulóverben üldögél, a lábán fekete tornacipő. Helyes arca és csábos tekintete láttán legszívesebben elolvadnék, de ezt nem láthatja rajtam. Kacér mosolya miatt mintha megállna az idő körülöttem és hosszú percekig csak őt bámulnám. A hang a fejemben azt súgja, az lesz a legjobb, ha elkerülök minden lehetőséget az ismerkedésre. Nagyon csúnyán megégettem magam és ezt a fajta fájdalmat és megaláztatást nem hiszem, hogy kibírnám még egyszer. Talán még nincs itt az ideje ennek. Mégis úgy érzem, a torkomban dobog a szívem. Uramatyám! Szedd már össze magad, utasítom magam.

Ahogy rám néz, szinte megremeg a lábam, de igyekszem a kötényemet babrálni, hogy eltereljem róla a figyelmét.

– Jó reggelt! Sikerült választani? – kérdezem tőle.

– Jó reggelt – kacér mosolya továbbra is levakarhatatlan az arcáról. – Nem tudom, mit szólsz hozzá, de már tegnap sikerült választanom…

– Ezt értenem kellene? – kérdezem őszinte kíváncsisággal.

– Jól áll a kötény! – mondja, és még mindig feltűnően méreget.

Édes istenem, csak ne lenne ilyen jóképű! Így sokkal nehezebb dolgom van. Igyekszem nagyon komoly lenni, mintha nem is ő ülne ott. Felvont szemöldökkel és a lehető legjobban színlelt közömbös nézéssel felteszem neki újra a kérdést.

– Adhatok valamit?

– Mindig ilyen udvariatlan vagy a vendégekkel? – kérdezi.

– Tessék? Nem vagyok udvariatlan, de úgy érzem, nem azért hívtál ide, hogy reggelit rendelj magadnak.

– Úgy érzed? Csak nem kezd alakulni köztünk valami, ha már a gondolataimban is olvasol?

– Alakulni? Köztünk? – halkan felhorkantok.

– Nem ismersz, de nem kedvelsz – állapítja meg, közben azonban egy percre sem veszi le rólam a szemét. Mintha meg akarná fejteni, milyen választ várok tőle.

– Nézd, tényleg nem ismerjük egymást. De ez a munkahelyem. Te pedig egy vendég vagy, aki bizonyára azért van itt, mert megéhezett.

– Valóban megéheztem, ha érted, mire gondolok.

– Ezt hogy érted? Nem tudom, mire gondolsz – pedig valójában nagyon is sejtem. Jó szöveg,

csábos mosoly. Nincs olyan, aki ne dőlne be neki.

– Lehet, hogy csak látni akartalak... – mondja könnyedén, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb mondata egy vadidegen szájából.

Nyilván nem először csinálja, nem én vagyok az első nő, akinek udvarolni próbál. De ez a macsó stílus nálam nem jön be. Na jó, talán egy kicsit mégis. Sőt! Melyik nőnek ne tetszene, ha egy férfi azt mondja, csak azért jött ide, hogy őt láthassa? De nem könnyítem meg a dolgát.

– Nagyon magabiztosnak tűnsz, de azt hiszem, rossz ajtón kopogtatsz. Bizonyára sok lánynak bejön ez a stílus. De én nem az a lány vagyok, aki azonnal bugyit villant, miután egy helyes pasi édesen mosolyog rá és feltűnően méregeti.

– Édes pasi? – kérdezi meglepetten és lazán, de úgy tűnik, tetszik neki.

– Látom, megfogtad a lényeget. Úgy értem, túl magabiztos, aki tudja, hogy sok lánynál elég egy kaján vigyor és máris nyert ügye van.

– Elcsesztem, igaz? – kérdezi ártatlanul. Majd szinte azonnal hozzáteszi. – Nem kezdhetnénk elölről?

Egy őszinte, meglepett mosoly fut végig az arcomon. Nem kellene, baromira nem kellene, sőt, most kellene sarkon fordulnom, de a lábaim nem mozdulnak.

– Szia, hozhatok valamit? – kérdezem tőle, ezzel pedig belemegyek a játékba.

– Még nincs minden veszve? – kérdezi látszólag őszintén.

Csak mosolygok a kérdése hallatán. Nem ismerek magamra.

– Ez esetben egy palacsintát kérnék és egy nagy adag tejeskávét, köszönöm – mondja komoly arcot vágva.

– Rendben, hozom azonnal, amint elkészül – barátságosan viselkedek, de csak éppen annyira, amennyire a többi vendéggel is szoktam. Ezzel otthagyom.

Nem sokkal később viszem a rendelését. Kimért hangon megköszöni, közben egyfolytában engem bámul. Mintha egy jelre várna tőlem. Nem tudom, mit mondhatnék, így inkább hagyom a dolgot. Ő

próbálkozott, én visszautasítottam, ezen már kár agyalni.

A pillanatnyi ábrándozásból felriaszt a hangja.

– Nos, Lily, kérnék még egy pohár narancslevet is, mielőtt megint elviharzol – mondja, közben elejt egy csalóka félmosolyt.

Honnan tudja a nevem? – szalad végig a gondolat a fejemben. Basszus, a névtáblám!

– Azonnal hozom!

Körülbelül félórával később odasétál a pulthoz és kifizeti, amit elfogyasztott.

– Örültem a találkozásnak. A kávé ma is kiváló volt – ezzel kisétál az ajtón, miközben én a fejemet a falba verném, persze csak képzeletben.

Nem ítélhetek el mindenkit, tudom, de úgy érzem: jobb, ha vigyázok. Már több, mint egy év telt el azóta, hogy kikeveredtem egy őrült kapcsolatból. De nem megy minden ennyire simán. Nem tudom, mikor érkezik el az az idő, amikor önfeledten és magabiztosan lehetek valaki mellett, minden félelem nélkül. Talán egyszer. De mi van, ha nekem ez van megírva? A magány, a keserűség.

Mikor nagyon csendes lesz a helyiség, bekapok pár falatot, amit jóindulattal sem lehet teljes értékű ebédnek nevezni, de nincs is étvágyam. Tracy mesél pár zavarbaejtő történetet az előző

éjszakáról, én pedig jóízűen nevetve hallgatom, közben rengetegszer elpirulok a szaftosabb részleteknél.

Ma délután nagyon sietek haza, mert éjszaka nem sokat aludtam, így jó lenne, ha ma korán tudnék lefeküdni. Miután hazaérek, bekopogok a lakótársaim szobájának ajtaján.

– Szia, Cuki, gyere be!

– Sziasztok.

– Hogyhogy ma rendes időben értél haza?

– Eléggé elfáradtam, így ma nem maradtam túlórázni. – Nem akarok most részletekbe bocsátkozni Katy-nek, mert biztosan ő is csak ideges lenne miattam, azt meg most nem akarom. Van neki elég gondja rajtam kívül is.

– Jól tetted, menj csak fürdeni és pihenj egy nagyot. Hamarosan mi is készülődni kezdünk.

Váltunk még néhány szót, aztán szorosan magamhoz ölelem őket és búcsúzom is, mert szokásos módon nem töltik itthon az éjszakát. A fürdés előtt van még egy kis elintéznivalóm, amit napok óta halasztok. Elnyúlok a közös, aprócska nappali kanapéján és felhívom a nővéremet, hogy megkérdezzem, mi újság a babával a pocakjában. Szinte egy csörrenés után felveszi.

– Szia, Sam.

– Szia, Lily. Mi újság? Csak nincs valami baj?

– Csak akkor hívhatlak, ha bajban vagyok?

Sajnos, ha bajban lennék, sem segítene, hiszen volt már erre példa. Az első pofon után, amit a volt barátomtól kaptam, kétségbeesetten hívtam, de arra hivatkozott, hogy nagyon rajta vannak az utódnemzésen és nem hiányzik nekik a cirkusz. Ezért nem tud befogadni magukhoz. Előfordulhat, hogy valakinek rossz napja van és a másikon vezeti le a haragját. Igen, ennek ellenére olykor felhívom, mert mégiscsak a testvérem.

– Dehogy! Örülök, hogy felhívtál.

– Hogy van a kis pocaklakó?

– Jól, azt hiszem, nemsokára látni fogjuk. Nagyjából egy hónap és érkezik.

– Ez klassz – örömködöm, és őszintén, tényleg örülök is neki.

– Beszéltél anyával vagy apával? – kérdezi.

– Nem, Sam. Nem hívtam őket. Azóta nem beszéltem velük, hogy kisírt szemekkel, lelkileg összetörve álltam az ajtajukban és kértem a segítségüket, illetve ott csak anyáét, mert apa akkor

sem volt otthon.

– Ne haragudj, nem akartam felszakítani a sebeidet, csak örültem volna, ha Smith érkezéséig valahogy minden jóra fordul közöttetek, és nem is tudom, rendeződnek a dolgok?!

– Vagyis arra gondoltál, hogy felhívom anyánkat és könyörögve esedezem a bocsánatáért, miközben nekem volt rá nagy szükségem, és mint a lánya, a legnagyobb szarban sem számíthattam rá? Nem, Sam, nem hívtam fel. Ne haragudj, de azt hiszem, nem fog rendeződni semmi, legalábbis nem az elkövetkező pár hétben, mielőtt Smith megérkezik.

– Ne haragudj, kérlek! Biztos a hormonok dúlnak bennem annyira, hogy szeretném, ha minden a legnagyobb rendben lenne.

– Értem, de ne haragudj, azt hiszem, én erre nem leszek képes, még Smith kedvéért sem.

Legalábbis nem most.

– Rendben, azt hiszem, megértem – hazudja a telefonba.

Szinte látom magam előtt az arcát, miközben az alsó ajkát előrebiggyesztve savanyú képet vág.