Vivian Conroy

REJTÉLY PROVENCE-BAN

A mű eredeti címe

Mystery in Provence

Copyright © Vivian Conroy 2022

Originally published in the English language by
HarperCollins Publishers Ltd. under the title
Miss Ashford Investigates (1) – Mystery in Provence

Vivian Conroy asserts the moral right to be acknowledged
as the author of this work.

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

FREI-KOVÁCS JUDIT

ISBN 978 963 452 917 0

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET
1930. JÚNIUS

Amikor Miss Atalanta Ashfordhoz eljutott a hír, amely örökre megváltoztatta az életét, éppen egy sziklás ösvényen kapaszkodott felfelé egy régi, svájci várromhoz, és arról ábrándozott, hogy a szürke, ütött-kopott maradványok a Parthenon fehér márványoszlopai.

Élénk képzelőereje kiszűrte a környező hegyoldalak füves lankáin legelésző birkanyájak csilingelő csengőinek zaját, és a turisták beszélgetésének duruzsolását csempészte a helyére, amelyek a világ legkülönfélébb nyelvein hangzottak el. Buzgó fiatalokat képzelt maga mellé, akiknek mindent elmesélt a görög mitológiáról, és néhány méterre tőle egy jóképű férfi sétálgatott, akinek kíváncsi, mélybarna szeme érdeklődő pillantásokat vetett felé, miközben ő a lernéi Hüdráról magyarázott.

Talán később az illető meg is hívta egy baklavára egy hatalmas fa alatt meglapuló asztal mellett, egy árnyas belső udvaron, ahol egy magányos zenész melankolikus dallamokat csalogatott elő a mandolinjából. „Ritkán hallom – szólt volna a csodálója –, hogy valaki ilyen szenvedéllyel beszéljen egy sokfejű víziszörnyről, Miss Ashford.”

– Miss Ashford! – Egy visszhang ismételte meg a nevét, ám sem férfié nem volt, sem csodálatot nem tükrözött. Női hang volt, fiatal és határozottan türelmetlen.

Atalanta megtorpant a lejtőn, és lassan megfordult, hogy visszanézzen a válla fölött. Az egyik tanítványa ácsorgott a meredek ösvény lábánál, és valami fehér tárggyal integetett felé.

– Miss Ashford! Levele érkezett. És rettenetesen fontosnak tűnik.

Atalanta felsóhajtott, hátat fordított a Parthenon csillogó képének, és óvatosan elindult lefelé, a valódi élete felé. Számtalanszor előfordult már vele, és mindannyiszor fájdalmasan belehasított a sajnálat, hogy ezek az ábrándok, amelyek olyan boldoggá tették, nem többek puszta légvárnál.

De lépésről lépésre megerősítette az eltökéltségét, hogy egy nap valóban megnézi majd Athént, Krétát vagy Isztambult. Most, hogy sikerült kifizetnie az apja adósságait, végre elkezdhetett gyűjtögetni az utazásokra.

Az járt a fejében, milyen jó lenne, ha ez a levél nem egy újabb hitelezőtől érkezett volna, akinek sikerült eljutnia hozzá azokon keresztül, akiket már kifizetett. Évekig tartott, amíg elrendezte a dolgokat, és végül gazdálkodhatott a saját pénzével. Élvezni akarta ezt a szabadságot. Lehet, hogy az idei nyaralásán csak egy közeli völgyig jut, de ez az első összeg, amit saját magára költhet. Főleg, amióta ott állt az apja sírja mellett azzal a tudattal, hogy most már egyes-egyedül maradt ezen a világon, és mindössze két választási lehetősége van: elszökik a felelősség elől, vagy kifizeti az adósságokat, nem számít, meddig tart, hogy aztán tiszta lappal indulhasson. És ha arra gondolt, hogy a pénzét megint elviszi egy újabb tartozás, összeszorult a szíve.

– Úgy fest, mintha egy címer lenne a borítékon – kiáltotta a lány a kezében lévő papírt vizsgálgatva. – Talán egy gróftól vagy egy hercegtől érkezett.

Atalanta önkéntelenül is elmosolyodott. Szerette, amikor az emberek abban reménykedtek, hogy a változás szele átfúj a hétköznapok taposómalmán. Mégis elmondhatatlanul valószínűtlennek tűnt, hogy egy gróf vagy egy herceg írjon neki. Ugyan az apja arisztokrata családból származott, de a férfi megszakított velük minden kapcsolatot, és a saját útját járta. Atalanta szerette volna vinni valamire, nevet szerezni magának, aminek semmi köze a születésével járó előjogokhoz. Mindig is vágyott rá, hogy bebizonyítsa az apjának, több egy cím puszta örökösénél, egy olyan férfinál, aki csak tétlenül várakozik, amíg rá kerül a sor az utódok hosszú sorában, akik a terebélyes családfán díszelegtek.

Atalantát elfogta a szomorúság. Az apja úgy halt meg, hogy azt érezte, kudarcot vallott. És nemcsak saját magával, de vele, az egyetlen gyermekével kapcsolatban is.

Bárcsak tudná, hogy végül milyen jól alakultak a dolgaim!

Gyorsan nyelt egyet, és rávette magát, hogy a tanítványára figyeljen.

– Mit keresel még itt, Dotty? Nem kellett volna már felvennie apád sofőrjének?

Dorothy Claybourne-Smythe egy angol diplomata lánya volt, aki szép házat birtokolt Bázelben. Úgy volt, hogy a lány ott tölti a nyári szünidőt, de a család végül úgy döntött, hogy inkább elutazik a toszkán villájukba. Ha Atalantának lesz egy kis szerencséje, Dorothy küld majd neki egy képeslapot, ami tovább táplálhatja a külföldi utazásokkal kapcsolatos ábrándjait. Egész albumjai voltak tele képeslapokkal és újságokból kivágott képekkel, kimondatlan ígéretekkel kecsegtető, láthatatlan képaláírásokkal: egy nap én is megnézem mindezeket. Az albumok jelentették számára a kapaszkodót, amikor rosszabbra fordultak a dolgok.

Dorothynak megkeményedtek az arcvonásai.

– Nem akarok hazamenni.

A hangja nem hangzott dacosnak, sokkal inkább végtelenül szomorúnak.

Szegény kislány! Atalanta átugrotta az utolsó métert egy nagy sziklatömb fölött, és egyenesen a tanítványa mellé érkezett, majd egy pillanatra átkarolta a lány keskeny vállát.

– Nem lesz olyan rossz.

– De igen. Apának soha nincs rám ideje, a nevelőanyámat pedig gyűlölöm. Megjegyzéseket tesz mindenre, a ruhatáramtól kezdve a szeplőimig. Az anyukámat akarom.

Atalantának összeszorult a gyomra. Hogyan is mondhatna valami lélekemelőt ennek a lánynak, akinek a helyzete igencsak hasonlított az övére? Dorothyhoz hasonlóan Atalanta sem ismerte az édesanyját. Az asszony korai halálát követően ő is kettesben maradt az apjával, és tehetetlenül hánykolódott a férfi felelőtlen költekezésének hullámain. Megélt olyan időket, amikor a pénz nem jelentett gondot, és megengedhettek maguknak könyveket, ruhákat meg édességeket, de olyan hónapokat is, amikor semmijük sem maradt, és Atalantát küldték az ajtóhoz, amikor a hitelezők eljöttek a pénzükért – hátha megsajnálják a szakadt ruhában ácsorgó kislányt.

Atalanta gyorsan megtanulta, hogyan olvasson a testtartásukból, a tekintetükből, így képes volt eldönteni, alkudozhat-e velük, hogy adjanak az apjának még egy kis haladékot, vagy azonnal ajánlja fel, hogy fizetségképpen vigyenek magukkal valamit a házból.

Rezzenéstelen arccal nézte végig, ahogy eltették az anyja ékszereit. Csak akkor kezdett el zokogni, mint egy csecsemő, mikor becsukódott az ajtó. Az édesanyja után nem maradt más, csak az emlékek meg a fénykép az ágya mellett.

– Neked legalább van családod, és egy hely, amit otthonnak nevezhetsz – magyarázta gyengéden a lánynak. Egy stabil menedék a folyamatosan változó lakcímek és az állandó kötéltánc helyett, amelynek egyik végében fénylett a remény, hogy ezúttal valóban jobbra fordul a soruk, a másikban pedig a félelem sötétlett, hogy soha nem alakul úgy, ahogyan az apja ígérte. A férfi nagy lelkesedésében ugyanis hajlamos volt szemet hunyni a kockázatok fölött.

– Otthonnak? – Dorothy elhúzta a száját. – Néha úgy érzem, hogy a puszta jelenlétem is teher a számukra. Minden a fiúk körül forog.

Ezek a bizonyos fiúk egy féktelen ikerpárt jelentettek, akiket Dorothy mostohaanyja szült. Különösen az idősebbiket, vagyis a birtok örökösét lehetett érteni alatta, akit – Dorothy elmondása szerint – soha nem bíráltak felül vagy büntettek meg.

Atalanta nem tagadhatta, hogy a fiú leszármazottak – vagyis az örökösök – valóban kiváltságos helyzetben voltak bármelyik jómódú családban. Mégis nehezére esett ilyen lehangoltnak látni a tanítványát. Ha az ember folyamatosan képes alkalmazkodni az új körülményekhez, az igazán nagy adottság az életben; mint ahogyan az is, ha megértjük, hogy nem alakulhat mindig úgy, ahogy mi szeretnénk. És hogy a kellemetlen helyzeteket jobbá varázsolhatjuk, ha más szemszögből tekintünk rájuk.

– Akkor elő kell állnod egy tervvel – közölte Atalanta, és megszorította Dorothy vállát. – Például valahányszor a mostohaanyád nem kedves veled, képzeld magad valahová máshová!

– De hová? – kérdezte a lány kissé meghökkenve.

– Bárhová, ahová szeretnéd. Egy olyan helyre, amelyről olvastál, vagy ahol már jártál. Vagy amit te találtál ki, ezért ott minden neked kedvez – magyarázta Atalanta lelkesen. – Ez lehet a titkos kastélyod, ahová elbújhatsz, amikor magányosnak érzed magad a világban. Ott mindened megvan, amire szükséged lehet. Még barátok is. Ez a képzeletünk nagy előnye. Nincsenek határok.

Dorothy kételkedve nézett rá.

– És ez tényleg működik? Hiszen a barátaim itt vannak, és ők nem jöhetnek velem. Nem engedik meg, hogy akár csak az egyikük is meglátogasson. A mostohaanyám azt mondja, túl hangosak lennénk, és megfájdulna tőlük a feje. De amikor a fiúk egész nap üvöltöznek, az nem bántja a fülét. Ez olyan igazságtalan! – Dorothy felsóhajtott, és Atalanta homlokához nyomta a sajátját. – Bárcsak itt maradhatnék önnel!

Az egyszerű gesztustól és szavaktól Atalantának gombóc keletkezett a torkában. Úgy érezte, mintha lenne egy kishúga, akihez elszakíthatatlan kötelék fűzi… De a bentlakásos iskola igazgatója nagyon szigorú volt. A diákoknak tilos volt túl szoros kapcsolatot kialakítaniuk a tanáraikkal. Mindenfajta érzelmet elleneztek, az együttérzést rosszallás kísérte. Atalantának muszáj volt tartania a három lépés távolságot, még akkor is, ha nem akarta.

– De én sem maradok itt. – Atalanta gyengéden lemosolygott a lányra, hogy enyhítsen a helyzeten. – Találtam egy kis falut egy magányos völgyben, ahol kedvemre hegyet mászhatok, és felfedezhetem a környéket.

– Ezek szerint levelet küldeni sem fogok tudni önnek – közölte Dorothy, és megkeményedtek az arcvonásai. – Úgy szerettem volna írni, amikor elszomorodom, vagy a fiúk gonosz tréfákat űznek velem.

– Akkor írj le mindent, és tégy úgy, mintha elküldenéd nekem! – Kislánykorában Atalanta számtalan levelet fogalmazott az édesanyjának: elmesélte, mit tanult meg eljátszani a zongorán, vagy milyen csodásan fest a park, amikor kirügyeznek a fák. Az apja üzleti ügyeiről soha nem írt, ahogyan arról sem számolt be, hogy elvitték az ékszereket. Hiszen ezek csak elszomorították volna az anyukáját.

Úgy tűnt, mintha Dorothy meg sem hallotta volna, amit mondott.

– Bár egyébként sem számolhatnék be semmi fontos dologról – jegyezte meg, és összeszorította a száját. – Miss Collins úgyis elolvasná. Tudja, gőzzel bontja fel a borítékot, és utána visszaragasztja.

– Nem udvarias dolog ilyesmit állítani másokról – korholta a tanítványát Atalanta, majd magában hozzátette: Még akkor sem, ha igaz. Miss Collins volt a házvezetőnőjük, a postamesterük és ezeknél még sokkal több is. Kedves volt a lányokhoz, és jó szövetséges, amikor Atalanta szokatlanabb oktatási módszereket kívánt alkalmazni, de a kíváncsisága kielégíthetetlennek bizonyult.

Atalanta elvette a borítékot a lánytól, és alaposan megvizsgálta, hogy lássa, felnyitották-e, de a feladó elejét vette az efféle próbálkozásoknak azzal, hogy régimódi, vörös viasszal lepecsételte. Még a gyűrűjét is belenyomta. Bár nem címer volt, ahogyan Dorothy feltételezte. Inkább egy monogram: egy „I” és egy „S” kanyargózott rajta, akár a borostyán egy öreg fa törzsén.

Atalanta megfordította a borítékot, és megnézte a gondos címzést, amely személyesen neki szólt a Jó Hírű Ifjú Hölgyek Nemzetközi Bentlakásos Iskolájába.

Ám feladónak nyoma sem volt. Rejtélyes.

– Dorothy Claybourne-Smithe! – A névnek felháborodott hangon kellett volna elhangoznia, de tekintettel arra, hogy a beszélő csak kapkodta a levegőt, inkább olyan volt, mint egy motor, amelyik kifogyott a gőzből. Miss Collins állt mellettük, csípőre téve a húsos kezét. – Megérkezett az édesapja sofőrje, és magára vár. Mégis miért nem csomagolt még össze? És hol a kalapja? Nem járja, hogy csupasz fővel szaladgáljon itt. – Aztán félig rosszalló, félig pajkos pillantást vetett Atalantára. – Ez magára is vonatkozik, Miss Ashford.

Atalanta felemelte a szabad kezét, megtapogatta a haját, és hirtelen rájött, hogy valóban nem visel kalapot.

– Igen, Miss Collins! – motyogta engedelmesen, és megjegyezte magában, hogy ha valamilyen csoda folytán egyszer valóban eljut a Parthenonhoz, mindenképpen szüksége lesz egy csinos szalmakalapra.

– Viszlát, Miss Ashford! – búcsúzott Dorothy. – Köszönöm a jótanácsokat – tette hozzá, majd leszaladt a széles, kavicsos ösvényen, amely az iskolához vezetett.

Atalanta érezte az ürességet ott, ahová a lány a fejét hajtotta. A tanítványai megbíztak benne, és megosztották vele a gondolataikat, de ezek a csodálatos pillanatok csak éles emlékeztetőül szolgáltak arra, hogy neki viszont nincs kihez fordulnia. Hogy saját magát kell megoltalmaznia.

Miss Collins egy tapodtat sem mozdult, kíváncsian méregette a levelet Atalanta kezében.

– Nem is tudtam, hogy már megérkezett a postás.

Úgy tűnt, miközben Dorothy a közelben kószált, hogy a lehető legtovább elkerülje az apja sofőrjét, még azelőtt sikerült lecsapnia a levélre, mielőtt a postamester egyáltalán észrevette volna, hogy megérkezett.

– Gond nélkül eljutott hozzám, merci. – Atalanta elmosolyodott. – És most folytatom, amit elkezdtem. Au revoir! – Azzal újra elindult felfelé, a várrom irányába. Tisztában volt vele, hogy Miss Collins szerint egy hölgynek nem illik „felfelé caplatni ösvényeken”, ahogyan azt mondani szokta, de oda biztosan nem követi majd, így Atalanta nyugodtan elolvashatja a rejtélyes levelet. És ha rossz hírt kapott, marad ideje összeszedni magát, mielőtt visszamegy az iskolába.

Néhány perc gyaloglás után máris ott állt a domb tetején, a repedezett kövek és mohás maradványok között, amelyek egykor az alatta elterülő falura néző várat alkották.

Rózsaszín és fehér vadvirágok nyíltak a kövek között, méhek zümmögtek, és a feje fölött egy piros papírsárkány kísértetiesen surrogott, miközben a kék égen körözött: a szárnyait szélesre tárta, hogy sikerüljön meglovagolnia annyi felemelkedő meleg levegőt, amennyi a lebegéshez kellett.

Atalanta kihúzott a hajából egy csatot, felbontotta vele a borítékot, majd hanyagul behajította a kabátja zsebébe, hogy mielőbb belenézhessen a levélbe.

Előhúzta a finom, kiváló minőségű lapot, kihajtogatta, és elolvasta a bevezető sorokat, amelyeket erőteljes – talán férfi – kezek vetettek papírra drága, kék tintával.

Kedves Miss Ashford!

Bízom benne, hogy a levelem jó egészségben találja. Fájdalommal értesítem nagyapja, Clarence Ashford úr haláláról, egyben kérem, fogadja őszinte részvétem!

Atalanta felszisszent, és erősen megvetette a sarkát a lába alatti köveken, hogy megőrizze az egyensúlyát. Mindössze egyszer látta a nagyapját. Úgy tízéves lehetett, amikor a férfi eljött hozzájuk, és felajánlotta a segítségét a fiának, hogy az kifizethesse az adósságait. Atalanta úgy hitte, hogy az elegáns autó és a jól öltözött úriember érkezése válasz az imáikra, de az apja csak veszekedett a látogatójukkal, rémes vádakat és sértéseket vágott a fejéhez, aztán elküldte, és közölte vele, hogy soha többé ne keresse fel őket.

Később, amikor a helyzetük egyre kilátástalanabbá vált, és Atalanta apjának megromlott az egészsége, a lány kísértésbe esett, hogy tollat ragadjon, és írjon a nagyapjának. Könyörögni akart, hogy segítsen. De végül nem tette meg. Túlságosan fájdalmas lett volna valami hűvös választ kapni, amelyben a nagyapja közli, hogy túl mélyen érintette a legutóbbi fogadtatás ahhoz, hogy kedvezően viszonyuljon a kéréséhez, vagy valami hasonló. Elvégre az apja valóban rémesen bánt vele, és egy efféle válasz teljesen természetes lett volna.

Ráadásul fogalma sem volt, milyen hatással lenne az apjára, ha rájönne, hogy a lány felvette a kapcsolatot a családjával. Mi lett volna, ha mérgében szívrohamot vagy agyvérzést kap? Ezt nem kockáztathatta meg. Egyszerűen túl csekély volt az esély arra, hogy ez a próbálkozás sikerrel végződjön.

És most már túl késő volt.

A nagyapja meghalt.

Hirtelen hidegnek érezte a tarkóját simogató szellőt, és hevesen pislogni kezdett, hogy visszatartsa a könnyeit. Aztán megacélozta magát, hogy folytathassa az olvasást.

A nagyapja igen különleges utasításokat hagyott a végrendeletével kapcsolatban, amelyeket kizárólag személyesen közvetíthetek önnek. A Medve Hotelben szálltam meg, az állomással szemben. Ott várom a lehető legkorábbi alkalmas időpontban, hogy megtudja, miféle előnyökben részesedik.

Üdvözlettel:

I. Stone, ügyvéd

Atalanta újra és újra elolvasta a rövid üzenetet. A szíve fájdalmasan kalapált a mellkasában. Nem elég a döbbenet, hogy a nagyapja meghalt anélkül, hogy megismerhette volna, most kiderült, hogy valamit még kezdenie is kell a végrendeletével.

És a levélben az állt, hogy megtudhat valamit, amiből előnye származik. De ez hogyan lehetséges? Hiszen az apja szörnyű viselkedése után a nagyapja biztosan nem lehetett nyitott arra, hogy támogassa őt.

Vajon mit jelenthet mindez?

Atalanta a forró arcára szorította a tenyerét, és rávette magát, hogy gondolkodjon, hogy félretolja a lelkében dúló vihart a haláleset miatt, és az emlékeket arról az egyetlen alkalomról, amikor találkozott a méltóságteljes, ősz hajú, sétapálcás férfival, akinek bariton hangja önmagában is tekintélyt parancsoló volt. És amikor kedvesen rámosolygott.

Mielőtt apa azokat a bántó dolgokat mondta.

Az ajkába harapott. Fogalma sem volt, mi történhetett a két férfi között, mielőtt ő megszületett, és sejtelme sem volt róla, miféle múltbeli keserű sérelmek vezethettek ahhoz, hogy az apja így reagáljon.

Újra ránézett a levélre. A lehető legkorábbi alkalmas időpontban. Másnap reggel indult abba a távoli völgybe. Szóval aznap kínálkozott az egyetlen lehetőség.

Rápillantott az órájára. A délután három óra tökéletesen alkalmas időpontnak tűnt. Nem kellett mást tennie, mint átöltöznie a látogatáshoz.

Egy ismeretlen ügyvéddel találkozni egy végrendelet miatt nagyon különleges alkalomnak ígérkezett. Annak ellenére, hogy elszomorodott a nagyapja halála miatt, és értetlenül állt azelőtt, hogy neki mi köze lehet ehhez az egészhez, talán meg kellene próbálnia élvezni ezt az egyedülálló élményt. Hiszen meglehet, hogy soha többé nem fordul elő vele.

MÁSODIK FEJEZET

Tizenöt perccel később a féltőn óvott, legjobb szaténruhájában, a kedvenc világoskék táskájával és a hozzáillő kesztyűben Atalanta már lefelé igyekezett az utcán, amely a domb tetején álló bentlakásos iskolától az alatta fekvő vasútállomáshoz vezetett.

Piros muskátlik díszelegtek az eredeti faházak erkélyein, egy idős férfi egy szamarat vezetett kantárszáron, a hátán a főzéshez szükséges venyigét cipelte. Néhány gally leesett, amikor Atalanta elhaladt mellette, és a lány lehajolt, hogy visszaadja neki.

– Danke! – köszönte meg a férfi, aki szemmel láthatóan meglepődött, hogy egy finoman öltözött hölgy veszi a fáradságot, hogy segítsen neki. Atalanta csak intett a hálálkodása hallatán, és már sietett is tovább.

A folyó úgy kanyargott a jobbján, akár egy ezüstszalag, és egy éles sípszó tört fel a tajtékzó víz túloldalán húzódó vágány felől, ahol elhaladt egy gőzmozdony húzta vonat. Turistákat vitt Lauterbrunnenbe, ahol a híres vízesések omlottak alá több száz méter magasból a meredek, sziklás felszín előtt.

Atalanta szinte érezte az arcán a hűvös vízpermetet, amikor eszébe jutott az első látogatása, miután elkezdett az iskolában dolgozni. Mivel egyszerű körülmények között élt egy olyan nagyvárosban, mint London, még életében nem látott ilyen gyönyörű és lenyűgöző helyet. Ilyen pompás környezetben dolgozni igazi ajándéknak számított, még akkor is, ha nem adták ingyen. Hosszú órákat töltött francia- és zenetanítással, elcsendesítette a tanári kar tagjai között kialakuló vitákat, és felszárította a diákok könnyeit, akik meg voltak róla győződve, hogy soha nem lesznek képesek elsajátítani a francia nyelvtant. A többi tanárral barátságos, de távolságtartó volt a kapcsolata; inkább csak munkatársak voltak, mint barátok. A szigorú iskolai szabályok meggátolták, hogy esténként felkereshessék egymást a szobáikban, és bár időnként elmentek kirándulni, ezeket a kiruccanásokat az iskola szervezte, és általában éppen olyan hivatalosnak hatottak, mint az iskolai kirándulások, amelyek oktatási célokat szolgálnak. „Nem az élvezet a cél” – mondta egyszer az igazgató Atalantának, és az „élvezet” szót úgy ejtette ki, mintha valami illetlen szitokszó lett volna.

A Medve Hotel valóban az állomással szemben állt, és a kanton vörös-sárga zászlaja lobogott a bejárata fölött. Egy fiú söprögette a lépcsőket, és egy pillanatra visszarántotta a cirokseprűjét, nehogy végighúzza Atalanta gondosan kifényesített cipőjén. A nő a vakító napfényről belépett a hall homályába, és egy pillanatra megállt, hogy a szeme megszokja a változást.

A recepcióspult mögött a középkorú tulajdonosok lánya ült, és éppen írt valamit egy vastag, bőrkötéses könyvbe. Atalanta odalépett hozzá, és németül szólította meg – a nyelv gyorsan ráragadt, amióta itt élt.

– Guten Tag! Herr Stone itt van?

A nő felnézett, és elmosolyodott.

– Guten Tag! Igen, itt. Azonnal szólok neki.

Intett a fiúnak, hogy jöjjön be, és gyors utasításokat adott neki. Atalanta körülnézett, a falakon sorakozó szarvasagancsoktól a kakukkos órán át a helyi viseletben pompázó, zord képű férfi portréjáig. Talán valamelyik korábbi szállodaigazgató?

A fiú ismét megjelent az ajtóban egy sötét öltönyt viselő, magas férfi társaságában, aki egy aktatáskát tartott a kezében. A férfi kezet nyújtott Atalantának.

– Miss Ashford? Igazán gyors volt.

Lehet, hogy a férfi most azt hiszi, micsoda mohó nőszemély, aki azonnal iderohant, hogy megtudja, mit örökölt?

Atalanta belepirult a gondolatba. Soha nem számított rá, hogy bárki is támogathatná, miközben keményen dolgozott, hogy helyrehozza az apja hibáit. Igazán nagy csapásnak érezte volna, ha most nézik valami éhes hiénának, aki lecsap, amint tud.

De nem lehetett biztos benne, hogy az ügyvéd valóban így gondolja-e. Egyszerűen csak nagyra is értékelhette a gyorsaságát, hiszen ezzel segített neki, hogy mielőbb elvégezhesse a megbízását. Atalantának a legjobbat kellett feltételeznie – az ügyvéddel és az egész furcsa helyzettel kapcsolatban.

Megszorította a férfi kezét.

– Szeretem mielőbb elintézni a dolgokat. Ráadásul holnap elutazom Kientalba nyaralni.

– Lehetséges, hogy hamarosan megváltoztatja a terveit – jegyezte meg az ügyvéd szárazon.

– Miért tenném? – kérdezte Atalanta meghökkenve. – Talán szüksége van a közreműködésemre valamiféle papírmunkához?

Mr. Stone rápillantott a nőre és a fiúra, akik mindketten őt bámulták, majd intett Atalantának, hogy kövesse.

– Majd négyszemközt megbeszéljük. Hamarosan megtudja, mire gondolok.

Atalanta zakatoló szívvel követte. Az ügyvéd kurta és határozott léptekkel igyekezett, olyanokkal, amelyek megerősítették róla az első benyomást.

Átvezette Atalantát az étkezőn, ahol az asztalokat már lepakolták a reggeli után, majd a nyitott ajtón át kiléptek a hátsó kertbe, ahonnan csodálatos kilátás nyílt a környék világhírű hegyvonulatára, az Eiger, a Mönch és a Jungfrau csúcsokkal. Még a nyár kellős közepén is hó borította a tetejüket.

Az ügyvéd megállt egy kis tó mellett. Valami beleugrott a vízbe – talán egy béka lehetett.

A férfi Atalantához fordult, és lassan beszélni kezdett.

– Ismét fogadja őszinte részvétemet a nagyapja elvesztése miatt! Bár az volt a benyomásom, hogy nem… ismerték egymást személyesen.

– Valóban nem. Apám eltávolodott a családtól – jegyezte meg Atalanta csendesen, rezzenéstelen arccal. Ha ez az ügyvéd intézte a családi ügyleteket, úgyis tudott a sajnálatos eseményekről, amelyek oly régóta árnyékolták be Atalanta életét. Talán a nagyapja megbeszélte a dolgot a férfival egy korábbi alkalommal, és megosztotta vele, milyen csalódást okozott neki az egyetlen fia; és az ügyvédnek most meg kell védelmeznie a családi vagyont, valaki olyantól, akinél kétség sem fér hozzá, hogy gondolkodás nélkül elherdálná.

Ám ha Mr. Stone semmiről sem tudott, Atalantának esze ágában sem volt felvilágosítani.

Az ügyvéd bólintott.

– Az ügyfelem, vagyis a nagyapja régóta aggódott amiatt, hogy a családi birtok, amit olyan előrelátó gonddal építettek az elődei, végül…

Atalanta a fogát csikorgatva várta, milyen szót választ az ügyvéd.

Úgy tűnt, a férfi úgy látja legjobbnak, ha a lehető legkörültekintőbben fogalmaz, ezért így folytatta:

– Végül elvész a későbbi nemzedékek számára. Őszintén hitt a hagyományokban, és abban, hogy maradandó örökséget hagyjon az utódaira. Ennélfogva, elégedetten szerzett tudomást arról, hogy az unokája olyan ifjú hölggyé cseperedett, aki tisztességes és józan gondolkodású.

A bók meglepte Atalantát. Eszébe sem jutott, hogy a nagyapja rálátott az életére, arról nem is beszélve, hogy helyeselte a viselkedését.

Mr. Stone nyilván bátorításnak vette Atalanta hallgatását, mert folytatta a mondandóját.

– A nagyapja részletesen informálódott arról, hogy ön miként boldogult az életében, amíg az apja még élt, majd az idő előtt bekövetkező halála után, és úgy hitte, hogy önre bízhat valami különleges dolgot.

Atalantával forogni kezdett a világ, amikor belegondolt, hogy az a nagyapa, akiből mindössze egy finom úrra emlékszik az egyszeri találkozásukból, ennyi mindent tudott róla. De mégis miért figyelte őt az árnyékból, ha lehet így fogalmazni? Miért nem vette fel vele a kapcsolatot, amíg még élt? Atalanta sok mindent odaadott volna, ha megismerheti.

– De én… nem érdemlem meg, hogy bármit is kapjak – tiltakozott. – Hiszen nem is ismertem. Nem voltam az az unoka, akit talán szeretett volna.

– Éppen ellenkezőleg. Ön éppen az az unoka, akit szeretett volna.

Atalanta zavartan pislogott.

– Nem értem.

– Ez a levél mindent megmagyaráz. – Az ügyvéd elővett a zsebéből egy borítékot, és odanyújtotta Atalantának. – A nagyapja rám bízta a végrendeletével együtt. Azt kérte, személyesen adjam át önnek, és olvassa el, mielőtt tájékoztatnám a végrendelet részleteiről.

– Értem. – Atalanta meredten bámulta a kezében lévő borítékot. A nagyapja írt neki. Néha elképzelte, milyen lett volna, ha az öregúr megteszi, ha felveszi vele a kapcsolatot ahelyett, hogy arra vár, hogy ő keresse meg. Most ez a pillanat is elérkezett.

Óvatosan kinyitotta a borítékot. Ezzel is időt nyert, hogy megacélozza magát, ha esetleg bántó szavakat olvasna a levélben. Vajon a nagyapja utal arra a rémes vitára, amikor Atalanta apja kizavarta a házukból? Elmagyarázza, hogy ő csak segítő kezet akart nyújtani, de az apja hűvösen visszautasította? Hogy inkább azt választotta, hogy még nagyobb bajba keveri magát – és Atalantát –, mint hogy elfogadta volna a támogatását?

Kedves Atalanta!

A „kedves” jelző láttán Atalantát megérintette a megkönnyebbülés szellője, és a szeme máris a következő sorokat kutatta.

Amikor ez a levél eljut hozzád, én már nem élek. De nem így terveztem. Amikor a fiam, vagyis az apád meghalt…

Itt a kézírás kissé elhalványult, mintha a nagyapja elbizonytalanodott volna.

…arra gondoltam, hogy írok neked. De nem voltam benne biztos, hogy üdvözölnéd a közeledésemet azok után, hogy mindkettőtöket magatokra hagytalak, és egyedül kellett boldogulnotok. Nem lett volna szabad olyan makacsnak lennem, hogy feladjam egyetlen próbálkozás után. De az édesapáddal mindig szörnyen bonyolult volt a kapcsolatunk, sokféle érzelemmel terhelve. Képtelenek voltunk közös helyiségben tartózkodni anélkül, hogy ne éreztük volna úgy, mintha bármelyik pillanatban ránk omolhatna az egész ház, hogy maga alá temessen bennünket.

Atalantának összeszorult a szíve. Jól emlékezett azokra a feszült pillanatokra, amikor a két férfi szembenézett egymással. Még tízéves kislányként is érezte a kavargó indulatokat és a levegőben lógó, ki nem mondott szavakat. Igazán nem hibáztatta a nagyapját, amiért az megbántva érezte magát azok után, ahogy távozott a házukból.

Ezek szerint gondolt rá, hogy ír neki, hogy felveszi vele a kapcsolatot – ahogyan Atalanta is ugyanezen őrlődött. Talán hozzá hasonlóan a nagyapja is az íróasztalánál ült tollal a kezében, hogy megírja azt a levelet, de aztán meggondolta magát, és egy ingerült sóhajjal félredobta a tollat.

Atalanta nyelt egyet, és tovább olvasott.

Nem lett volna szabad elrohannom aznap, de elvakított a düh. Hiszen te is ott voltál. Az unokám, a kislány, akit azelőtt még soha nem láttam. Azt hittem, apád nyitott lesz majd az ajánlatomra, a te érdekedben. Hiszen nyilvánvaló volt, hogy önerejéből képtelen tisztességesen felnevelni. De édesapád büszke ember volt, ezért másként kellett volna tálalnom az ajánlatomat. Ahelyett, hogy rámutattam, milyen tarthatatlan a helyzete egy gyermek számára, inkább emlékeztetnem kellett volna arra, hogy egyre öregebb leszek, és szükségem van rá a birtokon. Bár néha úgy gondolom, azonnal átlátott volna rajtam, hiszen jól ismert.

A jelentéktelennek tűnő szavak a lelke mélyéig megérintették Atalantát. Ez a két férfi, bármennyire is eltávolodott egymástól, úgy ismerte a másikat, ahogyan senki más ezen a világon.

Feltételezem, te magad is megtapasztaltad édesapád heves vérmérsékletét, ám emellett a kedvességét és a nagylelkűségét is. Ő kizárólag az érzéseire hallgatott, akár jó hatással voltak rá és a szeretteire, akár nem. Mindig hű maradt önmagához. Ahogyan én is hű maradtam ahhoz, amiben hittem.

Amikor tudomást szereztem a haláláról, írni szerettem volna neked, felajánlani a segítségemet, de nem akartalak arra kényszeríteni, hogy fájdalmas döntést kelljen hoznod. Hiszen lehetséges, hogy úgy érezted volna, ha elfogadod a kinyújtott kezemet, azzal elárulod az apádat és mindazt, amiért kiállt. Szóval úgy éreztem, nem sokkal a távozása után a közeledésem illetlen és kellemetlen lett volna. Valamikor…

Az írás ismét elhalványult, mintha az írójának nehezére esett volna folytatni.

…azt hittem, édesanyád talán a szövetségesem lehet abban, hogy édesapád és én megbékéljünk egymással. Nem sokkal az esküvőjük előtt beszéltem is vele. Igazán nagy hatást tett rám, és úgy hittem, van esélyünk a sikerre, de apád szörnyen dühös lett, amikor megtudta, és őt hibáztatta. Kis híján kenyértörésre került sor. Édesanyád le volt sújtva. Még soha nem láttam senkit ilyen elkeseredettnek. És ez meggyőzött arról, hogy talán jobb, ha egyelőre hagyom a dolgot, és így volt ez akkor is, amikor megszülettél. Nem akartam tönkretenni a boldogságukat. Még emlékeztem édesanyád fájdalmára, és egyszerűen képtelen voltam írni neked apád távozása után, hogy megkérjelek a lehető legnehezebb döntésre: hogy visszaírj a levelemre, vagy hajítsd ki. Aggódtam, hogy talán kötelességednek érzed, hogy válaszolj, miközben a lelked mélyén úgy érzed, hogy ez szembemegy azzal, amit apád akart volna. És képtelen voltam kitenni téged ilyen nehézségnek.

Atalanta nyelt egyet. A nagyapja helyesen gondolkodott. Nem haragból vagy büszkeségből cselekedett, hanem őszintén aggódott az unokája helyzete miatt. És mindezek mögött ott munkálkodott a szeretet is egy fiú iránt, akit soha nem akart maga mellett tudni, mégis képtelen volt örökre elengedni.

Mégis megkértem az ügyvédeimet, hogy tartsák rajtad a szemüket, és értesítsenek, amint bajba kerülsz. Szégyenkeztem, amikor hírül adták, hogy találtál egy állást egy jó hírű svájci iskolában, ahol megbecsült tanárként dolgozol. Tudhattam volna, hogy csodásan alakítod az életedet – nélkülem is.

Ezek a szavak egy pillanatra elhomályosultak Atalanta szeme előtt, és pislognia kellett, hogy kitisztuljon a kép.

Azt hittem, új életet kezdtél, távol Angliától és minden nehézségtől. Csak később tudtam meg, hogy minden pénzedet Angliába küldted, és kifizetted apád hitelezőit. Bizonyára nagyon szerethetted, ha ezt megtetted érte, hiszen kiegyenlítetted minden adósságát, és ezzel gondoskodtál róla, hogy ne essen folt a nevén. Amikor Stone beszámolt nekem erről, ez megerősítette a tervet, amely már korábban körvonalazódott bennem.

Tudod, Atalanta, sok mindent hagyok magam után, és mindez csak olyasvalakire maradhat, akiben megbízom.

Atalanta visszafojtotta a lélegzetét, amikor a pillanat jelentősége nyilvánvalóvá vált számára. Egy olyan ember levelét tartotta a kezében, akit alig ismert, és aki mégis rá akarta bízni az örökségét.

– Én ezt nem érdemlem meg – mondta Mr. Stone-nak.

A férfi elgondolkodva méregette.

– Az édesapja hitelezői igen jó véleménnyel voltak önről. Biztosítottak róla, hogy a cselekedetei olyan döntésre vezethetők vissza, amelyet önszántából hozott meg, nem holmi külső ráhatás következtében. Hiszen moshatta volna a kezeit. Azt mondták, nem volt oka védeni az apját. Rosszul bánt önnel, ahogyan mindenki mással is az életében.

Akkor is szerettem.

Atalanta kihúzta magát, és visszaterelte a beszélgetést a levélhez.

– Még ha értesítette is a nagyapámat arról, hogy mit tettem, nem értem, ez miért vezette volna arra, hogy úgy érezze, bármit is rám bízhatna. Én csak egy egyszerű tanár vagyok. Nem szoktam hozzá a vagyonhoz. – Atalanta beleszédült a gondolatba. – Biztosan nem tudnék irányítani egy birtokot, ha ilyesmi járt a fejében. Vagy nem ezért mondta, hogy változtassak az utazási terveimen? Mert haza kell mennem önnel Londonba, hogy elrendezzem a nagyapám ügyeit?

– Angliába, Franciaországba és Korfura. – Az ügyvéd száján ezúttal halvány mosoly játszadozott. – Semmiképpen nem kell Kientalban bujdosnia, amikor van pénze rá, hogy beutazza az egész világot.

Az egész világot… Az milyen lenne?

Egy órával azelőtt még egyedül volt, és játszotta a szokásos kis játékát, amikor is olyan távoli helyekre képzelte magát, amelyekről álmodozott. És most tényleg eljuthat mindenhová?

A szálloda kertje egy szempillantás alatt a Colosseum hatalmas romjává változott. Vajon tényleg elutazhat az Örök Városba? Aztán onnan Firenzébe, Velencébe, Bécsbe?

Vagy Koppenhágába?

Esetleg Moszkvába?

Beleszédült a gondolatba, hogy ez valóban lehetségessé vált, hogy közelebb jutott az álmaihoz, mint azt valaha is gondolta volna.

– Mindössze egyetlen feltétel van. – Az ügyvéd száraz hangja félbeszakította Atalanta révedezését. – Nem tudom, ez szerepel-e a levélben. Az is lehet, hogy nekem kell elmagyaráznom.

Egy feltétel? Mégis mi lehet az?

Atalanta gyanakodva méregette a férfit.

– Talán feleségül kell mennem valakihez? – Vajon képes lenne összeházasodni valakivel, akit nem szeret, és aki egyáltalán nem is érdekli, csak azért, hogy megkaphassa a pénzt és azt az életszínvonalat, ami után olyan régóta sóvárgott? A kilátás nagyon kiábrándítónak tűnt, és úgy érezte, mintha ezzel hazugságban kellene élnie. – A nagyapám talán úgy érezte, hasznomra lehet egy férfi védelme…

– Ó, nem, a nagyapja egyáltalán nem volt ilyen. Igazán nagyra értékelte a független nőket.

– Valóban? Bárcsak jobban ismertem volna!

– Talán szerencsétlenül fogalmaztam, amikor „feltételnek” neveztem – jegyezte meg Mr. Stone a homlokát ráncolva. – Ez sokkal inkább egyfajta… hivatás. Olyasvalami, amit a nagyapja szeretett volna, ha továbbviszi, ha ő már nem lesz ezen a világon, hogy eleget áldozhasson a szenvedélyének. Hogy folytassa azt a jótékony munkát, amit ő mindig is végzett. De kérem, olvassa el a levelet, hogy lássa, mit írt erről ő maga! Azután majd tisztázzuk, ha felmerülne bármilyen kérdése.

A „hivatás” meglehetősen érdekesen hangzott. Mint valami jelentőségteljes küldetés. Egy életcél.

Atalanta megkereste, hol hagyta abba az olvasást.

Remélem, megbocsátod, hogy nyomoztam utánad a hátad mögött, de kénytelen voltam. Mindig bántott, hogy édesapád a legkevésbé sem volt gyakorlatias. Egyenesen fejest ugrott bizonyos helyzetekbe anélkül, hogy előbb átgondolta volna. Nem voltam benne biztos, hogy nem vagy-e ugyanilyen, hiszen csak egyszer találkoztam veled, amikor még gyerek voltál. Ám amint tudomást szereztem az apád halála utáni viselkedésedről, arra következtettem, hogy egészen más vagy, mint ő. Megfontolt természet, aki egyáltalán nem fél a nehéz feladatoktól. Úgy tűnik, a megoldásokon hamarabb gondolkodsz, mint a problémákon.

Atalanta elmosolyodott, és azt súgta maga elé:

– Kénytelen voltam megtanulni, ha túl akartam élni, ami történt.

Olyasvalakire van szükségem, aki tudja, mit jelent az elköteleződés, hogy bölcsen kezelje az örökségemet. Igen, van pénz is, és jelentős vagyon, de nem szabad, hogy ezek a dolgok elvakítsanak. Ezek pusztán csak kellemesebbé teszik az életet. Az egyetlen, ami számít: a célunk. Én hiszek benne, hogy mindannyiunknak van valami életcélja, egy szerep, amit el kell játszania. Az én szerepemet olyan emberek osztották rám, akik, hogy úgy mondjam, megbíztak bennem.

Atalanta arra gondolt, hányszor kopogtatott az ajtaján éjnek évadján valamelyik diákja, hogy bevalljon neki valami jelentéktelen kihágást, vagy tanácsot kérjen egy baráti nézeteltéréssel kapcsolatban. A minap még az egyik fiatalabb tanár is félrehívta a kertben, mert tudni szerette volna, hogyan kezelje egy réges-régi barátja hirtelen támadt romantikus érdeklődését.

A beszélgetés után Atalanta megkérdezte tőle, miért éppen hozzá fordult. Hiszen korábban nem osztottak meg egymással semmilyen személyes dolgot, csak felszínes társalgást folytattak. A tanárnő egy pillanatra gondolkodott, majd azt mondta: „Azt hiszem, azért, mert úgy tűnik, te élvezed a problémákat. Úgy értem, mások inkább elkerülik a nehéz helyzeteket, és igyekeznek tudomást sem venni róluk, de te egyenesen szembenézel velük. Az igazat megvallva, még szereted is különféle nézőpontokból megvizsgálni a helyzetet, majd megtalálni a legjobb megoldást.”

Mintha ezt a nagyapja is tudta volna. Talán, mert ő maga is ilyen volt? Vajon olyan vonásnak számított, amelyben osztoztak, egy közös kapocsnak, amely nemzedékeket köt össze?

A diszkréció garantált. Ezeket a szavakat használtam időnként, amikor a munkámra utaltam. Kényes ügyeket oldottam meg a legmagasabb körökben mozgó embereknek. Megbíztak bennem, és én nyomoztam.

Atalanta felszisszent.

– A nagyapám magánnyomozó volt? – kérdezte Stone-tól. – Milyen hihetetlenül izgalmas! Amikor tizenkét éves lettem, apámtól megkaptam a Sherlock Holmes-sorozat egyik kötetét, és mindössze néhány nap alatt elolvastam.

Muszáj volt felkeresnie a történetben szereplő londoni utcákat, ahol aztán csak állt, és azt kívánta, bárcsak a nagyszerű detektív befordulna a sarkon, ő pedig árnyékként követhetné, hogy megnézze, hová megy, és mit csinál… Habár talán lehetetlen is lett volna követni valakit, aki olyan szemfüles, anélkül hogy észrevenné. Ezután is számtalanszor újraolvasta a történeteket, és a megviselt kötet az egyik legbecsesebb tulajdonának számított. Atalantának nem volt sok mindene, de az a könyv meg egy másik, amit az édesanyja hagyott rá a görög mitológiáról, olyan tárgyaknak számítottak, amelyektől soha nem lett volna hajlandó megválni.

– Magánnyomozó? – Mr. Stone elgondolkodott a kifejezésen. – Bizonyos értelemben talán igen, de soha nem hirdette a szolgálatait, még a hozzá közel állók sem tudtak róla. Nekem úgy mesélte, az ügyfelei mindig tudták, hogy jussanak el hozzá.

Az ügyvéd ráncolta a homlokát, mintha nem egészen értette volna, hogy ez az egész hogyan működött, de elfogadta az ügyfele magyarázatát.

– Azt mondta, ha elterjed a hír, hogy meghalt, és az örököse megjelenik a színen, az emberek talán önhöz fordulnak majd.

– Hozzám? Ez bizonyára csak valami félreértés lehet.

Atalanta visszanézett a kezében tartott levélre.

Rád hagyom ezt az egészet, azzal a feltétellel, hogy amikor valaki felkeres, hogy segítséget kérjen, muszáj megpróbálnod támogatni a lehető legjobb tudásod szerint. Itt és most nem tudom megmondani, miféle segítségre lesz szükség. Néha csak információt kell szerezned. Máskor meg kell jelenned egy társaságban, hogy megfigyeld, az emberek hogyan viselkednek. Figyelmesnek, hűségesnek és eltökéltnek kell lenned. Meg kell védened az ügyfeleid érdekeit, ám követned kell a saját utadat, amerre a nyomozás vezet. És ami a legfontosabb: soha nem szabad félned attól, hogy megtegyél kemény dolgokat, még akkor sem, ha teljesen magadra maradsz. Tudom, hogy ez utóbbira képes vagy, hiszen már bizonyítottad. Bízom benne, hogy rendelkezel a többi képességgel is, amelyek ehhez a munkához szükségesek.

Hiszen én csak egy tanár vagyok!

Atalanta megint úgy érezte magát, mint négyéves korában, amikor egy lovas szekéren ült, és a lovak egyre gyorsabban futottak egy ismeretlen úti cél felé. Amikor kinézett az ablakon, csak homályos képet látott; Atalanta szédült és félt, ki akart szállni az egészből.

– De miért akarna bárki felfogadni engem? – bökte ki végül. – Hiszen engem nem ismernek úgy, mint a nagyapámat, miért fordulnának hozzám egyáltalán?

– Ő sem volt biztos benne, hogy így lesz – felelte Mr. Stone. – Csak szerette volna, ha ön tudja, hogy talán előfordulhat. Hogy ha valóban felkeresnék, meg tudja hallgatni a problémájukat, és végiggondolni, hogyan szolgálhatna valamiféle megoldással. Igazán nagy megtiszteltetés, hogy a nagyapja így hitt önben.

Nagy megtiszteltetés és hatalmas felelősség. A nagyapja szóvá tette, hogy az apja annak idején fejest ugrott a dolgokba anélkül, hogy végiggondolta volna a következményeket. Ám Atalanta nem ilyen volt. Egyáltalán nem volt benne biztos, hogy szeretné vállalni ezt a kockázatot.

A tekintete visszatért a levélhez és a záró sorokhoz.

Rájöttem, hogy nem kis feladattal bízlak meg. De ha jobban belegondolok, egy nő talán ügyesebben boldogul ebben a mesterségben; talán előbb elnyeri más nők bizalmát, és ez sokkal inkább sikerülhet neki, mint egy férfinak. Hiszen a nők gyakran ismerik a háztartások titkait. És az ösztöneik senki máséhoz nem foghatók. Hiszem, hogy te jobb leszel ebben, mint én valaha is voltam. És én pedig vezetlek majd.

Atalanta újra elolvasta az egyszerű szavakat.

– Itt azt írja, ő majd vezet engem – jegyezte meg, és végigsimított a soron. – Hogyan?

– Nekem sem mondta el a részleteket. De a nagyapja házaiban fog lakni, az ő autóival utazik, eljár majd a partikra, ahol azelőtt ő is megfordult, így nyilván kapcsolatba lép majd azokkal az emberekkel, akiket ismert, és felfedezi, hogy ez mit jelent.

– Házak? Autók? Partik? – Atalantát elfogta a hitetlenkedés, ahogy az ügyvéd csaknem mellékesen megemlítette ezeket a dolgokat, amelyek még aznap reggel is olyan távol álltak tőle, egy másik világban, most pedig hirtelen karnyújtásnyira kerültek.

De ami ennél is fontosabb, azzal, hogy a nagyapja életét éli, megtudhatja, hogy valójában milyen is volt. Kapcsolatot teremthet egy olyan férfival, akit soha nem ismert, de akit szeretett volna megismerni. Megkérdezheti róla a személyzetet. Találhat leveleket, fényképalbumokat, nyomokat, amelyek megmagyarázhatják a problémákkal terhelt kapcsolatot az apja és a családja között.

Azzal, hogy elfogadja a megbízást, és utánajár mások gondjainak, egyedülálló lehetőséget kap, hogy többet megtudjon a saját múltjáról és a családról, amelynek valójában soha nem lehetett a része.

Hogyan is szalaszthatott volna el egy ilyen lehetőséget?

– Tényleg szeretném megpróbálni… – mondta Mr. Stone-nak, a hangja remegett az idegességtől.

– Akkor ezt meg is beszéltük. Szükségem lesz néhány aláírásra, és máris átadom önnek a párizsi otthona kulcsait. Először oda kell mennie.

A párizsi otthonom.

Atalanta gondolatban ízlelgette a szavakat, és elképzelte, ahogy mellékesen megemlíti valakinek, akit ismer. Például Miss Collinsnak. Milyen képet vágna!

– A nagyapja inasa ott várja. Tőle megkapja a többi ház és az autók kulcsát, és ő mindent tud a többi rendelkezésről. Majd elmondja a továbbiakat. – Az ügyvéd végignézett Atalantán. – Gratulálok! Ön most már egy vagyonos hölgy. De azt tanácsolom, ezt ne verje nagy dobra, mert az ilyesmi vonzza a nemkívánatos embereket.

– Egy léleknek sem mondom el – biztosította Atalanta. – Reggel elmegyek, mintha csak Kientalba indulnék, ám helyette Párizsba utazom.

Eltöltötte az izgalom, legszívesebben a levegőbe lendítette volna a karját, és kiáltozni kezdett volna örömében. Hamarosan lesz egy saját háza, ahol lakhat ahelyett, hogy egy bentlakásos iskola szobájában kuporogna, ahol még a bútorok sem az övéi. Lesz egy saját ágya, saját könyvespolca, ahol tarthatja az imádott Sherlock Holmes- és a görög mitológiai köteteket.

Nem kellett tovább egy órarendnek megfelelően dolgoznia, beoszthatta a napját. Ott áll majd az Eiffel-torony lábánál, friss croissant-t eszik, és felkeresi a versailles-i kastélyt. Lelki szemei előtt látta a képeket mindarról, amit majd megnéz, tesz és kipróbál.

Mindenekelőtt kipróbál. Hiszen az élet meglehetősen unalmas, ha az ember soha nem próbálhat ki valami újdonságot.

És nagyapa minden lépésemnél velem lesz, hiszen ő tette mindezt lehetővé. Vezetni fog engem. Az ő nyomdokaiban járok majd, és végre úgy érezhetem, hogy összeköt valami a családommal és a múltammal. Nem sodródom többé egyedül az életben, hanem kapcsolódhatok valamihez.

Köszönöm, nagyapa!

Megváltoztattad az életemet.