A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Salman Rushdie: The Moor’s Last Sigh

Random House, New York, 1995

Copyright © 1995, Salman Rushdie

All rights reserved

Fordította Greskovits Endre

Hungarian translation © 1997, 2023 Greskovits Endre

Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-479-631-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

E. J. W.-nek

I.

A KETTÉOSZTOTT HÁZ

1

Már azt sem tudom, hány nap telt el azóta, hogy elmenekültem az andalúziai Benengeli hegyi falvából, Vasco Miranda őrült erődjének rémségei elől; hogy a sötétség leple alatt megszöktem a halál elől, miután levelet szögeztem az ajtóra. És éhesen, hőségtől szédülve, azóta is teleírt papírlapok további kupacait helyezem el, kalapácsom hangos csattanással sújt le az ötcentis szögekre. Régen, amikor még tapasztalatlan ifjonc voltam, a kedvesem ezt mondogatta szeretettel:

– Jaj, te Mór, te furcsa, fekete ember, te mindig tele vagy tézisekkel, és sehol egy templomkapu, amire kiszögezhetnéd őket. (Ő, aki állítása szerint istenes, de nem keresztény indiai, Luther wittenbergai téziseivel tréfálkozott, hogy ugrassa az ő elszántan istentelen, indiai keresztény szerelmét: hogy utaznak a történetek, mily szájakon kötnek ki végül!)

Anyám, sajnos, hallotta ezt; és sebesen, akár a kígyó, mart egyet:

– Úgy érted, a gatyája van mindig tele.

Igen, anyám, ebben is a tiéd volt az utolsó szó: ahogy általában mindenben.

„Amrika” és „Moszkva” – egyszer valaki így nevezte őket, Aurorát, az anyámat, és Umát, a szerelmemet, a két szuperhatalom után; az emberek pedig azt mondták, hasonlítanak, de én ezt sohasem láttam, egyáltalán nem láttam. Már mindketten meghaltak – egyikük sem természetes körülmények között –, én meg itt vagyok ebben a messzi országban, a halál a sarkamban, történetük pedig a kezemben, történetük, amelyet kifeszítettem kapura, kerítésre, olajfára utolsó utazásomnak e színhelyén, s amely történet reám mutat. Menekülésem során a világot kalózok térképévé változtattam, teleraktam nyomokkal, az önmagam kincséhez vezető X-jelekkel. Ha üldözőim követik a csapást, úgy találnak majd rám, így én várok, zokszó nélkül, kifulladva, készen. Itt állok. Nem tudtam volna másképp csinálni.

(Inkább azt mondanám: itt ülök. Ebben a sötét erdőben – vagyis az olajfáknak ezen a hegyén, a fák közt, egy kis, túlburjánzó temető furcsán megdőlt kőkeresztjei között, kicsit idébb az Último Suspiro benzinkúthoz vezető ösvénytől –, és nem kalauzolnak vergiliusok itt, ahol életem derekán kellene járnom, ám bonyolult okoknál fogva mégis az út végére értem, s csaknem összerogyok a kimerültségtől.)

És bizony, hölgyeim, sok mindent kell még leszögezni. Az elveket, példának okáért. Ám egy nem túl hosszú (bár élénken színes) élet után én már megszabadultam a tézisektől. Maga az élet is elég súlyos kereszt.

Amikor az ember erői végére ér, amikor kifogy a szuszból, amely előrehajtja, ideje gyónnia. Nevezzük ezt testamentumnak vagy (vég)akaratnak akár; az élet Az Utolsó Lehelethez címzett kocsmájának. Ezért ez az itt-állok-vagy-ülök-állapot, miközben életem tételei ki vannak szögezve a tájon, zsebemben pedig egy vörös erőd kulcsai, ezért a várakozásnak e pillanatai a végső megadás előtt.

Most tehát illendő, hogy a végről énekeljek; arról, ami volt, s ami talán nem lesz többé; hogy mi volt helyes és helytelen. Utolsó sóhaj egy elveszett világért, könnycsepp az elmúlása miatt. Ugyanakkor azonban egy utolsó éljen is, faviccek végső, botrányos kötege (be kell érniük a szavakkal, hiszen videó nem áll rendelkezésünkre), dévaj dallamok a virrasztáshoz. Egy mór meséje, mély és szenvedélyes. Akarják? Nos, ha nem, akkor is. És először is, kérem a borsot.

– Mit mondtál…?

Maguk a fák is megszólalnak a meglepetéstől. (Önök még sohasem beszéltek magányukban vagy kétségbeesésükben a falhoz, ostoba blökijükhöz, vagy csak úgy, a levegőbe?)

Ismétlem: a borsot, ha lennének szívesek; mert ha nem lett volna bors, talán sohasem kezdődik el az, ami most keleten és nyugaton véget ér. A bors csábította Vasco da Gama hatalmas hajóit át az óceánon, a lisszaboni Belém-toronytól a Malabár-partra; először Kálikatba, aztán pedig – lagúnás kikötője miatt – Kocsinba. Angolok és franciák hajóztak annak az első portugálnak a nyomában, úgyhogy abban az időszakban, amelyet India felfedezésének neveztek – de hogyan fedezhettek fel bennünket, amikor el sem rejtőztünk? –, mi „inkább borszsák, mint ország” voltunk, ahogy kiváló anyám fogalmazta.

– Az elejétől fogva a napnál is világosabb volt, mit akar a világ a nyavalyás India anyától – mondta. – A pikáns dolgokért jöttek, mint minden férfi, aki ringyóhoz látogat.

Az én történetem egy előkelő származású félvér kegyvesztése: az enyém, Moraes Zogoibyé, akit „Mórnak” neveznek, aki csaknem egész életében az egyetlen férfi örököse volt a kocsini da Gama–Zogoiby-dinasztia fűszerkereskedelemből és nagy üzletekből származó millióinak, s az általam minden joggal természetesnek gondolt életből való száműzetésem története is, amelyet anyám, Aurora, született da Gama rendelt el, a legnevesebb modern művész és híres szépség, aki egyben nemzedéke legélesebb nyelvű asszonya is volt, s aki mindenkinek osztott a pikáns dolgokból, aki csak a közelébe ment. Gyermekei sem kaptak tőle könyörületet.

– Nekünk, rózsafüzéres-keresztes beatnik tyúkoknak, pirospaprika folyik az ereinkben – mondta. – A hús és vér rokonok nem számíthatnak kiváltságokra! Drágáim, mi húst zabálunk, és legkedvesebb italunk a vér.

– A mi démoni Auroránk sarjának lenni – mondta nekem fiatal koromban a goai festő, V. (vagyis Vasco) Miranda – olyan, mintha modern Lucifer volnál. Tudod: a tündöklő reggel fia.

Akkorra már a család Bombaybe költözött, és Aurora Zogoiby legendás szalonjának paradicsomában ilyenek voltak a bókok; ám én jóslatként emlékszem rá, mert eljött a nap, hogy én valóban kitaszíttattam abból a mesés kertből, és a pokol felé zuhantam. (Miután száműztek a természetesből, mi más választásom lett volna, mint kitárni karom az ellenkezője előtt? Ami nem más, mint az unnaturalizmus, az egyetlen igazi izmus ezekben a köntörfalazó, zagyván locsogó időkben. Önök, ha kiűzetnének a Világosságból, nem keresnének fényt a Sötétségben? Dehogyisnem. Moraes Zogoiby, akit száműztek a tulajdon történetéből, a történelem felé botorkált.)

– És mindez egy borstartóból ömlik…!

Amelyben nemcsak bors van, hanem kardamom, kesu, fahéj, gyömbér, pisztácia, szegfűszeg is; a fűszerek és magok mellett ott a babkávé és maga a fenséges tealevél is. Ám az az igazság, hogy – Aurora szavaival – „a bors volt az első és legelőrébb való… Igen, igen, legelőrébb való, miért mondanánk másképp? Ami már amúgy is elöl van, miért lépne még előrébb?” És ami a történelemre általában igaz, az igaz családunk vagyonára is – a bors, Malabár sóvárgott fekete aranya volt az eredeti áruja az én mocskosan gazdag családomnak, Kocsin leggazdagabb fűszer-, mag-, kávé- és teakereskedőinek, akik minden bizonyíték nélkül, mindössze az évszázados hagyományokra hivatkozva azt állították, hogy ők magának a nagy Vasco da Gamának a balkézről való leszármazottai…

Nincs többé titok. Már mindet kiszögeztem.

TARTALOM

I.  A kettéosztott ház