Kate Golden: A Reign of Rose

Copyright © 2024 by Natalie Sellers

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kate Golden: A Reign of Rose

Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC, United States of America, 2024

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-650-758-7 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Jack Johnson

Szerkesztő: Pozsik László

Korrektor: Szemler Zsófia, Kiss Regina

Tördelés: Tót Barbara

Műfaj: romantikus, fantasy

Taylornak, Samnek és Kristine-nek,

a flórámnak, a faunámnak és a napsugaramnak.

Köszönöm, hogy valóra váltottátok az összes álmomat.

„A tündefény világa áldott a köveken,

A királyt a második fia öli meg.

Egy városból csak hamu és csont marad,

A háború kezdetén csillagok hullanak.

Végre világra jön az utolsó tiszta vérű tünde,

E leány szívében lesz a Nap Pengéje.

Apa és gyermeke harcban látják egymást félszáz év után,

A főnix kelte jelzi az utolsó csatát.

Egy király, akit csak a nő segíthet célhoz,

S egy lány, kit választás elé állít a sors:

Az áldozatuk mindkét bajban lévő hont megmenti,

Nélküle viszont az egész világot el lehet temetni.

Tragédia mindkét tündére nézve, kik végüket lelik,

De ez az ára annak, hogy mindenki megmenekedik.”

Ligeia, Lumera látója, 113 évvel ezelőtt

ELŐHANG
ARWEN

Tizenhárom évvel ezelőtt

Nem megyek be oda – mondtam, és belemélyesztettem a sarkam egy halvány fűfoltba.

Powell műhelyében rossz dolgok történtek. Mindig fájt tőlük a hátam, és sírtam.

– Rendben van. – Ryder elengedte a kezem, és karba tette a kezét. – Ahogy akarod.

Az öcsém nem várta meg, hogy válaszoljak neki, hanem Halden után szaladt. A sötétség leple alatt könnyedén feltörték a rozsdás lakatot, és beosontak a rozoga épületbe.

Nekem közben vacogott a fogam a hidegtől, mert a kedvenc pamut hálóingem túl rongyos volt ahhoz, hogy megvédjen tőle. Egy kabátra lett volna szükségem, vagy vissza kellett volna mennem a házba. De tudtam, hogy ha hazamennék, Halden és Ryder azt hinné, félek.

Ami persze így is volt, de ezt nekik nem kellett tudniuk. Az öcsém és a legjobb barátja sohasem félt: sem amikor elővették őket, mert elkéstek az iskolából, sem amikor a villámok akkorákat csattantak, mint az ostor, sem amikor az ilyen sötét, szeles éjszakákon kiszöktek a házból.

Anyám mindig azt mondogatta róluk, hogy bátrak, erősek és magabiztosak.

Én pedig úgy követtem őket, mint egy kivert kutya.

Miért nem ajánlották fel, hogy csatlakozzam hozzájuk, amikor meghallottam elfojtott nevetésüket, és lábujjhegyen kiosontam a szobámból, hogy megkérdezzem, miben sántikálnak? Ha felajánlották volna, hogy velük tarthatok, udvariasan visszautasítom az ajánlatot, és abban a tudatban fekszem vissza az ágyamba, hogy nem vagyok kirekesztett.

Valahol a távoli erdőben egy farkas a hatalmas fehér holdra vonyított, amitől végigfutott a hátamon a hideg. Elhatároztam, hogy visszafekszem az ágyamba, ami valószínűleg még nem hűlt ki; bebújok a paplan alá, és kivárom, amíg felkel a nap, és anyám felébred.

Úgyhogy sarkon fordultam, és szétmorzsoltam egy száraz falevelet a papucsommal. Tudtam, hogy a fiúk holnap ki fognak gúnyolni, és gyávának neveznek, de nem érdekelt. Az is lehet, hogy a fészer el fogja nyelni őket, és nem jönnek haza.

Néhány lépés után hatalmas csattanást hallottam, aztán fájdalmas üvöltés hasított bele az éjszakába.

Huhogtak a baglyok, susogtak a levelek, bennem pedig megfagyott a vér.

Amikor a következő üvöltés felharsant, gondolkodás nélkül futásnak eredtem, de nem az ágyam, hanem a magányosan álló műhely felé, ami úgy nézett ki, mint egy erdei manó háza.

– Mi történt? – ziháltam, miután kitártam az ajtót. Megcsapta az orrom a fűrészpor és a lakk szaga, és belehasított a hátamba a fájdalom. – Farkasok?

– Halden megsérült – felelte remegő hangon Ryder. – Katonásat játszottunk, Halden megfogta a fűrészt, és a keze…

Halden, aki mindig mosolygott, most zokogva állt az olajos vértócsa mellett.

– Semmi baj – suttogtam, bár nem tudtam, miért mondom ezt. Halden keze elég rossz állapotban volt. – Szólok anyának.

– Hülye vagy? – csattant fel Ryder, és elállta az utam. – Fel fogja ébreszteni apát, és megbüntetnek minket. Maradj veszteg! Kitalálok valamit.

Ryder bosszúsan összeráncolta a szemöldökét, és Haldenre pillantott. Annyira hasonlított Powellre, amikor dühös volt, hogy görcsbe rándult a gyomrom.

Halden a mellkasához szorította sérült kezét, és az arca csillogott a könnyektől.

– Az egész a te hibád, Ryder – nyöszörögte. – Megmondtam, hogy nem kellene bejönnünk ide.

A szűk, rozoga fészer, amelyet Powell mindig zárva tartott, valóban borzalmas hely volt. Engem mindig csak azért hozott ide, hogy megbüntessen, úgyhogy már attól is a torkomban dobogott a szívem, és alig kaptam levegőt, hogy a poros falak között állok.

Megpróbáltam egyenletesen lélegezni, legszívesebben kiszaladtam volna a világból.

De az öcsémnek mindig szerencséje volt, és mindig tudta, mit kell csinálni.

Halden kétségbeesetten zokogott, nekem pedig… sajogni kezdtek az ujjaim. Illetve nem sajogni, hanem bizseregni, mintha órákon át a kezemen ültem volna, és tele lenne szikrázó tűkkel.

– Megnézhetem? – kérdeztem az öcsémtől. Halden kis időre abbahagyta a zokogást, és Ryder némi habozás után bólintott. – Gyere ide! – mondtam Haldennek, majd a hold halvány fényénél szemügyre vettem a tenyerén húzódó, tépett szélű sebet. Egyre jobban bizseregtek az ujjaim, és olyan hevesen vert a szívem, mintha egy madár rekedt volna a mellkasomban.

– Azt hiszem, zajt hallottam – mondta Ryder. – Ti maradjatok itt, amíg szétnézek!

Sietős léptekkel megkerülte az asztalt, és leverte azt a dobozt, amelyben a csavarok és szögek voltak.

Még hevesebben kezdett dobogni a szívem, mert tudtam, hogy Powell ennek nem fog örülni. Abban a dobozban minden méret szerint volt elrendezve.

– Nos, hogy néz ki? – szipogta Halden.

– Anyának is én szoktam segíteni, amikor felsérti a lábát valami – feleltem, miközben levettem egy rongyot a polcról, és rászorítottam a sebre.

– Ugye tudod, hogy Ryder nem fog visszajönni?

Elkerekedett a szemem a meglepetéstől, és tiltakozni akartam, de már annyira bizseregtek az ujjaim, hogy alig tudtam gondolkodni.

– Megnézhetem újra a sebet? – kérdeztem, habár olyan gusztustalan volt, hogy nem voltam rá különösebben kíváncsi.

Halden bólintott, azután az ablak felé fordította a fejét, ami olyan piszkos volt, hogy alig engedte át a holdfényt, és lehunyta a szemét.

Levettem a rongyot a sebről, és megint ömleni kezdett belőle a vér. Olyan mély volt, hogy láttam a bőr alatt a fehér színű izmokat és csontokat. Óvatosan megérintettem a seb szélét, és halvány fény áramlott ki az ujjaimból.

Elakadt a lélegzetem, és elkaptam a kezem.

Halden bőre a szemem láttára kezdett el összeforrni.

Meglepetten pislogtam, és hirtelen elmúlt az a pánikszerű érzés, ami összepréselte a mellkasomat, és a bizsergés is. Rányomtam a tenyeremre az ujjaimat, de semmit sem éreztem.

– Készen vagy? – kérdezte Halden.

– Majdnem.

Megint megérintettem a sebet, és – habár ezúttal halványabb volt a fényem – egy perccel később rózsaszínű, friss hús volt Halden tenyerén.

Talán boszorkány vagyok? Vajon Halden azt fogja gondolni, hogy az vagyok? El fogja mondani az anyámnak és Powellnek?

Jóságos Kövek!

Megborzongtam, mert ma este mindent rosszul csináltam.

– Még ne nézz ide! – mondtam, és hirtelen nagyon fáradtnak éreztem magam. Újra betekertem Halden tenyerét a ronggyal, és a biztonság kedvéért egy csomót is kötöttem rá. – Szerintem reggelre jobb lesz.

– Köszönöm, Arwen. – Halden megtörölte az arcát a kézfejével. – Nem kellett volna megtenned.

Vajon tudta, hogy mit cselekedtek az ujjaim? Tudta, hogy mi volt az, amitől egyszerre voltam higgadt és feszült? Nyeltem egy nagyot.

– Mit nem kellett volna megtennem?

– Nem kellett volna velem maradnod és segítened. Te is elinalhattál volna, mint Ryder.

Miután a hálóingem szélével letöröltem a vért a fűrészről, visszaakasztottam a helyére, aztán letérdeltem, és elkezdtem felszedegetni a földről a csavarokat és a szögeket. Tudtam, hogy legalább egy óráig tart majd, mire visszapakolom őket a rekeszekbe.

– Megsérültél – mondtam, és elfojtottam egy ásítást. – Nem hagyhattalak magadra.

Halden az ajtóból visszafordult, rám nézett, s azt felelte:

– Pedig megtehetted volna.

ELSŐ RÉSZ

A hamvak

EGY
KANE

Tudtam, hogy ez a reccsenés azt jelenti, eltört a bordám. Minden egyes belégzéstől fájdalom hasított a hátamba, és – bár kevésbé erősen – felülés közben is.

Fenyőillatot és vérszagot éreztem.

Kinyitottam a szemem, és ránéztem arra a csillogó jégfalra, amelyről lezuhantam. A tetejét elnyelték a vastag, fehér felhők, és a simaságát csak azok a repedések és bemélyedések törték meg, amelyek akkor keletkeztek, amikor belevágtam az öklöm és a lábam, miközben megpróbáltam lemászni róla.

Először cserben hagytad azokat, akik melléd álltak, utána cserben hagytad Arwent. És most megint kudarcot vallottál.

Fájdalmasan összeszorult a szívem, és halkan káromkodtam egyet.

Azt hittem, hogy a gyász idővel enyhülni szokott.

A mellkasom már kétféle fájdalomtól sajgott, miközben felálltam, és lesöpörtem a havat a fenekemről; a mozdulattól sajogni kezdtek a tenyeremen lévő sebek. A Fehér Varjú ennek a gleccserszerű hegynek a tetején lakott, és valószínűleg valamiféle varázslattal védte meg az otthonát, ami a fényemre is hatással volt. Nem tudtam alakot váltani, és lassabban gyógyultam.

Sarkon fordultam, és elindultam a vakító fehérségben a hegy lábánál fekvő város felé. Alig néhány lépés megtétele után eltűntek a testemről a zúzódások, a horzsolások és a hólyagok, én pedig egy vonalat húztam a lábfejemmel a hóba, hogy megjelöljem azt a helyet, ahol a varázslat látszólag véget ért.

Felszisszentem a fájdalomtól, és megállapítottam, hogy a bordám lassabban fog meggyógyulni.

Ha okos vagy türelmes lettem volna, lemegyek a városba, kiveszek egy szobát abban a lepusztult fogadóban, és mozdulatlanul fekszem, amíg rendbe nem jövök.

De nem voltam se okos, se türelmes, és nem zavart a fájdalom. Mostanában annyira fáztam, hogy szinte élveztem, hogy fájdalmat érzek a csontjaimban.

Az oldalamra szorítottam a tenyerem, és századjára is szemügyre vettem a hóval és jéggel borított hegységet. Rénszarvasok és nyulak lábnyoma látszott a hóban a sárgafenyők között, fölötte pedig égig érő, csipkézett hegycsúcsok emelkedtek.

– Sárkánnyá fogsz változni, és megint megpróbálsz felrepülni? – kérdezte valaki a hátam mögött. – Az majdnem sikerült.

– Nem – morogtam.

Amikor sárkánnyá változtam, elég magasra jutottam ahhoz, hogy megpillantsam az idős varázsló kőből épült házát – sőt őt magát is, amint épp a zöldségeskertet gondozza. De amikor elindultam felé, és keresztülrepültem a védelmező körön, akaratom ellenére visszaváltoztam, és lezuhantam.

Akkorát estem, hogy eltört az egyik térdkalácsom, agyrázkódást kaptam, és mindkét vállam kificamodott; de az volt a legrosszabb, hogy ki kellett várnom, amíg a kitört fogaim visszanőnek. Felnőttkorban igencsak megalázó dolog a fogzás.

Valójában örültem annak, hogy összetörtem magam a havon, mert azt érezhettem, amit Arwen. Zuhanás közben ugyanolyan tehetetlen voltam, mint ő. Az ösztöneim azt üvöltötték, hogy repüljek, az agyam pedig azt, hogy nem tudok.

Hirtelen eszembe jutott, hogy azt mondtam Arwennek, nem fog meghalni, és vágtam egy grimaszt.

Éppen ezért másnap is tettem egy próbát, és az azt követő napon is.

A második alkalommal két helyen is eltört a gerincem, és nem tudtam használni a lábam. Fél napig feküdtem a Fehér Varjú varázskörében, és képtelen voltam arra, hogy meggyógyuljak és megmozduljak. Ez a tökfilkó talált rám, és amikor az utasításaim alapján a hegy lába felé húzott, bizseregni kezdett a lábam, ami azt jelentette, hogy meg fogok gyógyulni.

Ráncos jótevőmet Lennek hívták; hosszúkás arca és vékony szája volt, és állandóan mosolygott. Mosogató volt a város egyetlen kocsmájában, és minden reggel felgyalogolt friss vízért a hegyen lévő forráshoz. Azt mesélte, rendszeresen belebotlik azokba a szerencsétlenekbe, akik megpróbálnak feljutni a varázslóhoz, és azzal vigasztalt, már az is komoly teljesítménynek számít, hogy kiderítettem, hol lakik.

– Szerintem el kellene indulnod, Len – morogtam bosszúsan.

Az idős férfi megadóan felemelte a kezét, s azt felelte:

– Gyere le a kocsmába, ha fel akarsz töltődni!

– Rendben.

De tudtam, hogy nem fogok lemenni.

***

– Bassza meg! – dühöngtem, miközben lefelé csúsztam a hegyről.

Igyekeztem megkapaszkodni azokban a kövekben, amelyeket én nyomtam bele a jégbe, de az egyikbe bevágtam a mellkasom, és elakadt a lélegzetem. Amikor a hóba zuhantam, néhány nyúl rémülten futott a bokrok közé.

– Meg fogod ölni magad, mielőtt megtennéd azt, amiért idejöttél – hallottam Len hangját.

– Miért vagy itt állandóan? – kérdeztem reszelős hangon, és prüszkölve kiköptem a havat.

– Azért, mert itt van a forrás. – Lennek egy rúd volt a vállára fektetve, a rúd két végén két vödör lógott, amelyekből kilötyögött a víz. – Ha segítesz levinni ezeket a hegyről, meghívlak egy sörre.

– Nem érek rá.

Hónapok teltek el, és ha Lazarus már megsemmisítette a pengét, akkor rengeteg idő állt a rendelkezésemre, egy egész fájdalmas örökkévalóság. Vettem néhány mély lélegzetet, és a hátamra fordultam.

Nem szabad így gondolkodnod!

Nagyon hiányzott Arwen, és harangjátékra emlékeztető, dallamos hangja. Azt mondta volna nekem, hogy csak akkor lehetek biztos bármiben, ha elmegyek Lumerába, és kiderítem, amit lehet. Ám ezt nem tehettem meg – és persze az apámmal sem szállhattam szembe – mindaddig, amíg nem váltam tiszta vérű tündévé, mert csak így volt esélyem elpusztítani őt.

És pontosan emiatt kellett feljutnom erre a kibaszott hegyre, oda, ahol az áthatolhatatlan felhők és a jeges hegycsúcs találkoztak egymással. A vastag felhők eltakarták a napot, de kék színű fény tompította el a hó ragyogását, és a csontjaimba beszivárgott a hideg, ami arra utalt, hogy már órákkal ezelőtt lebukott a hegyek mögé.

Amikor megérkeztem a Vorst-vidékre, a magasan fekvő királyság néhány lakója azt mondta, hogy éppen lemaradtam a nyárról, amikor tiszta szokott lenni az égbolt. Az Igazgyöngy-hegységben egész évben hideg volt; de az őszi és a téli hónapok, amikor kevés volt a napfény, és szinte állandóan esett a hó, különösen kegyetlenek voltak.

Árnyékvárban nagyjából most ért véget az ősz, és az erdő tele volt gombával és szederrel.

Mindig görcsbe rándult a gyomrom, amikor a váramra gondoltam, és ezúttal sem történt másként. Nem azért, mert hiányoztak az emberek, és nem is azért, mert kényelemre, orgonaillatú szappanra, whiskyre és friss kenyérre vágytam, hanem azért, mert ha valahogyan feljutok a Fehér Varjúhoz, és sikerül rávennem, hogy tiszta vérűvé változtasson, továbbá túlélem a procedúrát, és épségben visszajutok Árnyékvárba, Arwen akkor sem lesz ott.

Nem lesznek kinyitva a könyvei, amelyek lapjai között virágok voltak lepréselve. Hideg lesz a közös ágyunk. Soha többé nem fogom hallani a nevetését, és nem fogom érezni a bőre narancsillatát sem.

Egy kriptává fog válni az otthonom.

Hasra fordultam, belefúrtam arcomat a hóba, és addig üvöltöttem, amíg izzani kezdett a tüdőm, könnyes lett a szemem, és görcsösen rángatóztam a fájdalomtól, a bűntudattól meg az elviselhetetlen szomorúságtól…

– Magasságos Kövek! – suttogta Len. – Pihenned kellene egy kicsit.

– Nem – morogtam, és feltápászkodtam. – Ez segít. Jól vagyok.

– Mindjárt beesteledik, és sötétben nem tudod megmászni a hegyet, főleg mert el van törve az egyik bordád, és légmelled van. Talán meg akarsz halni, kölyök?

Számtalanszor feltettem már magamnak ezt a kérdést.

– Az a napszaktól függ.

– Egy korsó sör, egy tál meleg étel, és hajnalban visszajöhetsz lezuhanni.

Talán Lennek igaza volt, valóban veszélyesen vonzóvá vált számomra a halál azért, hogy csatlakozhassak Arwenhez, vagy ne kelljen nélküle élnem. De abba képtelen lettem volna beletörődni, hogy feleslegesen áldozta fel magát.

Odabicegtem Lenhez, leemeltem a rudat a válláról, és elindultam a város felé. Az öreg megkönnyebbülten felsóhajtott, és a havat taposva követett.

Vorst a felhők között lebegett a varázslat segítségével, és valójában túl kicsi volt ahhoz, hogy város vagy akár falu legyen. Nem volt benne más, csak egy ócska fogadó, egy ürességtől kongó szatócsüzlet, egy templom és Len kocsmája, a lakossága pedig átutazókból és kereskedőkből, illetve tudósokból és papokból állt, akik azért költöztek az Igazgyöngy-hegység eldugott zugaiba, hogy zavartalanul tanulmányozhassák vagy szolgálhassák a Köveket.

Len kocsmája (habár útközben háromszor is felhívta a figyelmemet arra, hogy nem az övé, hanem a Faulk nevű unokatestvéréé) egy palaszürke kunyhó volt, a város szélén. Le kellett húznom a fejem, amikor beléptem, hogy ne üssem be a homlokom a szemöldökfába, és odabent is össze kellett kissé görnyednem az alacsony plafon miatt, ami nem tett jót a törött bordámnak. A kocsmában rajtam kívül mindössze egyetlen vendég volt, aki a pad alatt horkolt. Leültem a sarokban álló, rozoga asztalhoz, amelyen egy borosüvegbe állított gyertya pislákolt.

– Mit hozhatok? – kérdezte Len, miközben fahasábokat dugott a mellettem duruzsoló kályhába.

A meleg átjárta merev, nedves öltözékemet, amelynek rétegei között olvadozni kezdett a jég és a hó. Levettem a kesztyűmet, lesöpörtem a szakállamra fagyott havat, és közelebb tartottam a kezem a lángokhoz.

– Elfogadom azt a sört, és valami ennivalót is hozhatsz. Bármit.

Len bólintott, és néhány perccel később egy korsó habos sörrel és egy szelet langyos húsos pitével tért vissza. Az első falat után rájöttem, hogy inkább zsíros, de ettől függetlenül megettem, és kértem még egyet. Az, hogy elég messze voltam a Fehér Varjú védelmező körétől, az étvágyamnak és a sérüléseimnek is jót tett. Elégedetten mozgattam meg merev izmaimat.

– Kíváncsi vagy rá, hogy akarta elnevezni Faulk a kocsmát? – kérdezte Len, miközben leült az egyik alacsony székre, és az ölébe terített egy szőrmét. Bizseregni kezdett a tarkóm a bosszúságtól. Nem küldhettem el ezt az idős férfit a fenébe, mert tulajdonképpen a vendéglátóm volt, de nagyon szívesen megtettem volna. – Fagyott Rókának – közölte Len, miután nem válaszoltam.

– Ez… rémes.

– Megmondtam neki, hogy az összes vendég a kőkemény hányásra fog gondolni evés közben – folytatta, mire ránéztem a pitére, és letettem a villát. – Tudom, hogy nem vagy helybéli, de errefelé a rókázás…

– Sajnálom, Len, de nincs szükségem a…

– A társaságra? – kérdezte Len, és elvigyorodott. – Mit akarsz attól a vén Varjútól?

Pattogott mellettem a tűz, a pad alatt horkoló férfi az oldalára fordult, én pedig felsóhajtottam, s visszakérdeztem:

– Valóban ő van a hegy tetején?

Len szipogni kezdett, és az orrán lévő ráncok arról árulkodtak, hogy ezt gyakran csinálja. Állandóan csöpögött az orra az állandó hidegtől.

– Igen, ő az. Lejött ide egyszer-kétszer. Magokat vett a kertjébe.

– Beszél vele valaki? Lehet neki üzenetet küldeni? – kérdeztem, mire Len megrázta a fejét. – Még a…

– Még Ónix királyának sem.

Majdnem félrenyeltem a sört.

– Errefelé is szeretnek pletykálni az emberek – magyarázta Len. – A királyságod uralkodója két hónapja eltűnt, és kevesen tudnak sárkánnyá változni Evendellben. A legjobb tudomásom szerint csak ketten.

– Mit tudsz az apámról? – kérdeztem gyanakvóan.

Len vágott egy grimaszt, majd így szólt:

– Ebben az országban főleg tudósok élnek. Az apád egy tünde, igaz? – Hallgattam, és a villát szorongattam. – Miért hagytad magára a királyságodat? – kérdezte Len, azután elvette a kést az asztalról, és forgatni kezdte az ujjai között. – Ha jól tudom, háborúban állsz valakivel.

Olyan dühös lettem, hogy a fényem majdnem kiáramlott az öklömből, hogy megfojtsa Lent – csak az mentette meg, hogy magamra is legalább olyan dühös voltam, mert igaza volt. Hibákat követtem el, és kénytelen voltam idejönni, hátrahagyva a többieket, nem sokkal azután, hogy…

– Nem hagytam magára a királyságomat – feleltem fojtott hangon. – A katonáim a csatára készülnek, én pedig azért vagyok itt, hogy megszerezzek valamit, amire szükségünk van a győzelemhez.

– És mi lenne az? – kíváncsiskodott Len. – Ugyan már, kölyök! Kinek mondanám el? A rágcsálóknak?

Vettem egy mély lélegzetet.

– Azt a férfit, akit el akarok pusztítani, csak egy bizonyos fajta tünde képes megölni. Azért van szükségem a Fehér Varjúra, hogy… olyan tündét csináljon belőlem. Tudsz segíteni nekem abban, hogy felvegyem vele a kapcsolatot?

Len tekintete ellágyult, és egy pillanatig azt hittem, válaszolni fog.

– És miért épp most jöttél ide? – kérdezte. – Hiszen évek óta háborúzol!

Beledöftem a villát a pite közepébe. Eszem még pár falatot, aztán…

– Ha válaszolsz, talán segíthetek neked. Hatvan éve lakom a varázsló közelében.

Nem akartam Arwenről beszélgetni ezzel a tökfilkóval. Senkivel sem akartam beszélgetni róla. De Len rezzenéstelen arccal állta a tekintetemet, és ha most elmegyek, sohasem fog kiderülni, hogy másként alakultak volna-e a dolgok, ha kedvesebb vagyok vele. Arwen is arra biztatott volna, hogy maradjak.

– Volt velünk valaki, egy lány, aki nagyon kedves volt a számomra, és meghalt – mondtam végül.

– Őszinte részvétem, kölyök. Én is a közelmúltban vesztettem el azt a nőt, akit szerettem. Évek óta nem láttam. Még mindig fáj. – Len megint szipogni kezdett, és közelebb húzódott a kályhához. – Mit adnál azért, hogy visszakaphasd?

Bármit, gondoltam, de hallgattam, és megittam a sörömet. Kezdett az idegeimre menni ez a vénember.

– Miért kérdezed ezt tőlem?

– Miért ne kérdezném?

– Nem szeretek találgatni.

Len kuncogni kezdett, azután a tányérom felé nyúlt, letört egy darabot a pitéből, szétmorzsolta az ujjai között, és a padlóra szórta. Egy kövér patkány kidugta az orrát a padlódeszkák közül. Vonzónak találta az ételt, de nem volt ostoba. Türelmesen kivárta, amíg Len hátat fordít neki, s csak akkor mászott elő, és kezdett falatozni.

– Mit művelsz? – kérdeztem.

– Nem akarom, hogy szenvedj, kölyök – felelte Len, majd villámgyors mozdulattal felemelte a kést, és belevágta a rágcsálóba.

– Az isten szerelmére, Len!

Ennek az embernek elment az esze a magánytól ebben a világvégi, hideg városban. Felálltam, és azon töprengtem, hogy létezik-e egyáltalán az unokatestvére.

– Ülj le! – parancsolta Len, miközben az asztalra tette a patkányt, amelynek vére tócsába gyűlt a tányérom mellett. Fekete füstcsóvák kavarogtak a csuklóm körül. Nem akartam bántani Lent, de ez… – Azt pedig hagyjuk! – mondta Len a kezem felé biccentve, aztán kihúzta a kést a patkányból, és az asztalra helyezte a dögöt.

Semmi sem késztetett maradásra, de a kíváncsiságom vagy talán a magányom miatt képtelen voltam megmozdulni, és végignéztem, ahogy Len elhúzza a tenyerét a patkány fölött.

Nem hallottam varázsigét, és nem láttam tündefényt, sem másféle ragyogást, de a patkány rángatózni kezdett, majd egy reccsenéssel összeforrt a gerince. Hátborzongatóan felvisított, azután felpattant, keresztülszaladt az asztalon, lemászott a földre, és visszabújt a padlódeszkák közé.

Hevesen megdobbant a szívem, mert a halottak feltámasztására még Briar Creighton sem volt képes!

Len elégedetten vigyorgott, és kirajzolódtak a ráncok a szeme körül.

– Te vagy az – suttogtam. – Te vagy a…

– Igen. Most pedig válaszolj a kérdésemre, kölyök!

Visszarogytam a székre. A Fehér Varjú egész este velem volt.

Hogy lehettem ilyen ostoba?

És ezek után arra is rájöttem, hogy a kérdése valójában egy próbatétel. Tudtam, bármit megadnék azért, hogy visszakapjam Arwent. Képes lettem volna letépni a húst a csontjaimról, és darabokra szaggatni a világot, hogy legalább egyszer a karomban tarthassam.

De nem tudtam, hogy a Fehér Varjú mit akar hallani.

– El sem tudod képzelni, mit adnék azért, hogy visszakapjam – mondtam végül.

– Akkor is, ha az életedbe kerül?

– Gondolkodás nélkül.

– Igen, ez könnyű kérdés volt, nem igaz? És ha egy ártatlan ember életébe kerül?

Hirtelen visszarepültem az időben: az Ásvány-tenger közepén voltam, és kinyújtottam a kezem a zokogó Arwen felé, akit elborított a vér. „Nem lesz erőm mindezt végigcsinálni. Még Evendellért sem… Hallod? Az egész világot feláldoztam volna azért, hogy megmentselek!”

– Igen, ölni is képes lennék érte – ismertem be, miközben a patkány fekete, ragacsos vérét bámultam. – Ezerszer is.

– És ha kiemelném a szerelmedet a földből, lemosnám, újjávarázsolnám, és tiszta vérűvé tennélek? Ha azt mondanám, hogy egyikőtöknek sem kell meghalnia, akkor mit tennél? – A Fehér Varjú kivillantotta fogsorát, és látszott a lehelete a jéghideg kocsmában. Észre sem vettem, hogy vacogni kezdtem. – Akkor is akarnád, hogy tiszta vérű tündét csináljak belőled, hogy beteljesíthesd a próféciát, és megöld az apádat? Tudva, hogy meg kell halnod, épp akkor, amikor visszakaptad őt, és az idők végezetéig vele lehetsz? Akkor is feláldoznád magad a birodalomért?

Nem. Ha az istenek valóban ilyen kegyetlenek lennének, és ez a ravasz varázsló valahogy képes tiszta vérű tündévé változtatni engem, és feltámasztani Arwent…

Akkor nem. Akkor soha többé nem hagynám el őt. Nem volt értelme hazudni önmagamnak. Úgy tenni, mintha nemes lelkű lennék, mert sohasem voltam az, és nem is lehetek.

– Ezt sajnálattal hallom.

– Nem… nem mondtam semmit – ziháltam.

Az idős férfi megint intett egyet ráncos kezével, és Vorst névtelen kocsmája átváltozott.

Miután kitisztult a látásom, a kezem egy fényesre polírozott, juharfából készült étkezőasztal szélét markolta, és a szobában több tucat gyertya égett.

Már nem egy világvégi kocsmában voltunk, hanem egy kényelmes agglegénylakásban. Puha és kényelmes foteleket, krémszínű szőnyegeket és különleges boros- meg whiskysüvegeket láttam, s a levegőben szantálfa- és narancsillat terjengett.

Addig, amíg fel nem váltotta a tökéletes csönd, fel sem tűnt, milyen fülsüketítő volt a hegyek között sivító szél hangja. A hideg is megszűnt, s az évszak és a tengerszint feletti magasság ellenére Len varázslatának köszönhetően a rejtekhelyen kellemes volt az idő. A mintás függönyök kissé lebegtek az enyhe fuvallatban, és olyan érzésem volt, mintha mézzel telt volna meg a tüdőm.

Ettől függetlenül megfagyott az ereimben a vér.

Ez nem varázslat volt.

És már nem Len ült velem szemben – illetve ő volt, csak jó harminc évvel fiatalabban. Markáns vonások, komoly tekintet, szálkás izomzat – az a fajta férfi, akire az ember az életét is rábízná, de a nőjét már nem…

Len, vagyis a Fehér Varjú, nem egy közönséges varázsló volt.

– Mi vagy te? – kérdeztem döbbenten.

KETTŐ
ARWEN

Miközben az őrök szorításában vergődtem, kísérteties hangon sikoltoztam, szabad folyást engedve a haragomnak.

De nem azért, mert fájt. Már nem fájt annyira.

Miután heteken keresztül lecsapolták a fényemet, inkább lelkileg viselt meg, mint fizikailag.

– Maradj veszteg! – mordult rám durván Maddox, és ezüstszínű páncélja alatt remegni kezdtek az izmok. – Nem könnyíted meg a dolgunkat.

– Így van! Pontosan azért csinálom.

Rúgkapálni kezdtem, és véletlenül eltaláltam Wyn térdét. A palotaőr felnyögött, és fekete haja kisfiús arcába hullt.

– Ez nem történt volna meg, ha te is térdepelnél, mint én – sziszegte Maddox, miközben leszorított a székre, azután halkabban hozzátette: – Ugyanolyan gyenge az elméd, mint a tested.

– Eresszetek el, ti gusztustalan, visszataszító…

– Ó, mennyire gyűlölöm ezt a hangot! – vágott a szavamba Octavia.

Én is elmondhattam volna ugyanezt arról a boszorkányról, aki kifacsarta az ereimből a fényemet. Az első napon úgy zokogtam, mint egy kislány, de a tizenötödiken sikerült szembe köpnöm, és azt is eldöntöttem, hogy úgy néz ki, mint egy öreg piton, amelynek már megkoptak a pikkelyei, de elszántan be akarja bizonyítani, hogy erős és kegyetlen, elsősorban azoknak, akik levegőnek nézik.

Ráadásul viperaszerű sziszegéssel beszélt.

– Mi lenne, ha egyszerűen elvenném tőle? – Kinyitottam a számat, hogy a fejéhez vágjak néhány sértést, de nem jött ki hang a torkomon, hiába kiabáltam. – Így már sokkal jobb.

Octavia megigazította a kézfejemből és könyökhajlatomból kiálló csöveket, és amikor megborzongtam, elmosolyodott, kivillantva fehér szemfogait. Ellenőrizte a lábánál lévő nagy üvegtartályokat, amelyekbe a fehér tündefény csöpögött, és miközben serénykedett, derékig érő, őszes haja hozzáért a térdemhez. Maddox vészjósló dúdolása visszhangot vert a fülembe – mintha a hangszálain keresztül tört volna elő belőle a fájdalmam felett érzett öröme. Valószínű, hogy észre sem vette.

Hátradőltem a fotelben, és az arcomba hullott néhány hajtincs, miközben megadóan felsóhajtottam.

Mindennap e hatalmas, bársonyhuzatú fotelben ültem, abban az elegáns szobában, amelyikben két hónappal ezelőtt magamhoz tértem. A szoba a palota egyik tornyának legfelső emeletén volt, a Tündebirodalom rémálomszerű fővárosában, és úgy éreztem, hogy sohasem fogok kiszabadulni innen.

***

Miután Octavia az összes fényemet lecsapolta, Wyn lefektetett a hatalmas ágyra. Kimerült voltam, és továbbra sem tudtam megszólalni. Átkaroltam a felsőtestemet, és összegömbölyödtem, nem törődve azzal, ki látja.

Octavia visszafordult az ajtóból, rám villantott egy kígyószerű mosolyt, és intett a kezével; erre köhögni kezdtem, és visszatért a hangom.

Amikor a boszorkány kiment, bejöttek a palotaőrök. Pikkelyes, különleges fémötvözetből készült páncéljuk úgy simult a testükre és a fejükre, mintha rájuk öntötték volna, emiatt ezüstszínű rákokra emlékeztettek. Az arcukat vörös sisakrostély védte, és megfordult a fejemben, hogy ha harcolnom kellene ellenük, akkor abba beledöfhetném a kardom. Abban biztos voltam, hogy a mell- és lábvértjükön semmiféle ember által készített fegyver nem tud áthatolni.

Talán a Nap Pengéje képes lett volna rá, de az már megsemmisült.

Az őrök kicipelték a fényemmel teli tartályokat a szobából, és ettől furcsamód elszégyelltem magam. A plafonra és a gyöngyökkel díszített, lebegő csillárra szegeztem a tekintetem, de amikor becsukódott mögöttük az ajtó, végre felültem, és a lábam belegabalyodott a rengeteg szoknyába.

A két árnyékom szokás szerint mellettem maradt. A rideg tekintetű, szögletes állú, szőke hajú Maddox mereven állt az ajtónál, és ugyanazt az idegesítő dallamot dúdolta. Wyn becsoszogott a fürdőszobába, és amikor visszajött, egy nedves rongyot tartott a kezében. Kissé bicegett, mióta térden rúgtam.

– Nem értem, miért foglalkozol ezzel – mondtam, miközben elfordítottam a fejem. Octavia varázsigéje miatt még mindig rekedt volt a hangom.

– Nem értem, miért tiltakozol ellene minden egyes alkalommal – felelte Wyn, és letörölgette az arcomról a verejtéket.

Lazarus hetekkel ezelőtt azt a furcsa parancsot adta a két őrnek, hogy nem engedhetnek ki a toronyból, ami jócskán a palota és a falakkal körülvett Solaris fölé magasodott, ezért a várost csak a szobám ablakán keresztül láttam. Lazarust nem érdekelte a testi épségem, sem az őröké, ahogy ezt már az első hetekben megtanultam, amikor menekülés közben majdnem kikapartam Maddox szemét, ő pedig akkora erővel vágott állon, hogy egy hétbe telt, mire az arcom visszanyerte a formáját.

Ugyanakkor az őröknek szolgálniuk is kellett engem, és mindennel ellátni, amit csak óhajtok. A jó hangulatom érdekében állandóan kártyáztak velem, gyümölcsbort és könyveket hoztak, amelyek tele voltak a tekintélyt parancsoló és igazságos Lazarus Ravenwood tündekirályt magasztaló propagandával. A hősiesség, az igazságosság és a lendület bajnoka. Szeretik, de tartanak tőle. Micsoda baromság!

Egy megkötözött fogoly, egyben tiszteletre méltó vendég. Egy rab, akiből hamarosan az uralkodó hitvese lesz.

Wyn odaadóan gondoskodott rólam, nem úgy, mint kegyetlen társa. Jó csapatot alkothattak volna, ha nem gyűlölik egymást legalább annyira, mint amennyire én gyűlöltem mindkettőjüket.

Wyn mindig gyengéden törölgette le a kulcscsontomat. Ha lett volna egy kis erőm, ellököm a kezét, de az mindenképpen mellette szólt, hogy az sohasem tévedt el… Ahhoz képest, hogy be voltam börtönözve, és az akaratom ellenére lecsapolták a testnedveimet, tisztelettudóan bánt velem.

Függetlenül attól, hogy tisztességesen viselkedett, hevesen küzdöttem ellene, és Octavia ellen is, pedig tudtam, hogy képtelen vagyok véget vetni a kínzásnak. De ha abbahagyom, akkor az azt jelentette volna, hogy feladtam; én pedig nem akartam feladni a reményt, hogy egy napon, talán évszázadok múlva, újra szabad leszek.

És amikor hevesen rám tört a kétely, Kane hamiskás mosolyára gondoltam. Amikor olyan hangosan visítottam, hogy be kellett dugniuk a fülüket, vagy véresre haraptam őket, mintha Kane szavait hallottam volna a fejemben: Ez az én kegyetlen kismadaram! Micsoda karmok! Micsoda erős, gyönyörű karmok!

Valójában csak vissza kellett gondolnom arra, amit néhány hete mondott. Legalábbis azt hiszem, néhány hete történt. Ebben a márványpadlós, skarlátvörös brokáttal borított toronyszobában elvesztettem az időérzékemet. Lecsapolták a fényemet, rettenetesen magányos voltam, és rettenetesen sápadt, mert nem érte a bőrömet a napfény, továbbá egy szédítő körforgásban aludtam, és küzdöttem… Nem maradt másom, csak Kane elképzelt hangja a fejemben.

Résnyire kinyílt a lakosztályom ajtaja, és megfagyott az ereimben a vér. Miközben Maddox kidugta a fejét a nyíláson, és váltott néhány szót valakivel, visszatartottam a lélegzetem.

Pár perc múlva végül Maddox bólintott, és becsukta a nehéz antracitajtót.

Nem mertem feltenni magamnak azt a kérdést, hogy mi lesz ezután.

– A vendégünk néhány nappal korábban érkezett – szólt oda Maddox Wynnek. – Őfelségének több palotaőrre van szüksége. Arwennel maradsz, amíg én segítek nekik?

– Természetesen – felelte megadóan Wyn.

– És nem fogsz elcseszni semmit?

– Persze hogy nem.

Maddox kiment a szobából, és bezárta maga mögött az ajtót.

Valószínűleg erőre kaptam egy kicsit az események miatti adrenalintól, és kirántottam Wyn kezéből a rongyot. Megtörölgettem vele a karomat és a vénáimon lévő kötéseket.

– Ki az, aki hamarabb megérkezett? – kérdeztem mintegy mellékesen.

Wyn azonban felelet helyett az arannyal és feketével hímzett vörös függönyökhöz bicegett, és amikor elhúzta azokat, bronzszínű bőre és göndör, fekete haja megcsillant a délutáni napsütésben.

Némi nehézség árán kiültem az ágy szélére.

– És mihez képest érkezett hamarabb? – makacskodtam, bár Wyn továbbra is hallgatott, miközben kinézett az ablakon. – És miért tűröd el, hogy Maddox így beszéljen veled?

– Azért, mert korban és rangban is fölöttem áll.

Megtörölgettem a nyakam a ronggyal, és közben azon töprengtem, mit kérdezzek ahhoz, hogy megint valódi választ kapjak. Wyn a kandalló előtt álló fotelhez bicegett, és úgy ült le, hogy szemben legyen velem. Amikor feltette a lábát a zsámolyra, felszisszent.

Már az első napon feltűnt, hogy fáj a jobb lába, és megsajnáltam, függetlenül attól, hogy segédkezett a megkínzásomban.

– Sajnálom, ami a térdeddel történt. Nem szándékosan rúgtam bele. Hány éves voltál?

Wyn meglepetten felvonta a szemöldökét, miközben megdörzsölte a fájós ízületet.

– Három.

– Mi történt?

– Kiestem egy szekrényből, és nem jött teljesen rendbe.

– És mit kerestél abban a szekrényben?

Wyn elmosolyodott.

– Az anyám hajcsatokat árult, amiket fémből készített, és kézzel meghajtott virágokat forrasztott rájuk. Ebből nevelt fel hét gyereket.

– Ahhoz elég sok hajcsatra van szükség.

– Így igaz. Aludtam, amikor kiestem a szekrényből. Azért aludtam ott, mert a padlón nem volt hely.

Hevesen megdobbant a szívem, és nem értettem, hogy miért sajnálom ezt a férfit, aki valójában még csak egy fiú. De igazából meghatott a szenvedése. Kane figyelmeztetett rá, hogy Lumerában a tündék többsége olyan szegénységben él, amilyet én nem láttam gyerekkoromban, pedig Abbington jóformán egy szántóföldből és néhány házból állt. A véletlenül összegyűjtött információdarabkák alapján azt gyanítottam, hogy Solaris falain kívül rosszabb körülmények uralkodnak, mint a nyomornegyedekben.

Évekkel ezelőtt Lazarus emberei az összes nagyobb városból elrabolták az összes pénzt és az összes tündefényt, amivel nyomorba taszították őket, aztán a zsákmány segítségével megerősítették a király fővárosát az ellopott javaik után kutatókkal szemben. Lazarus újabb falakat építtetett Lumera tengerpartjaira, hogy megakadályozza a halandókat és a tündéket Evendellbe szökésükben. Ez az állandóan őrzött tengerszoros volt az egyetlen összeköttetés a birodalmak között, legalábbis azok számára, akiknek nem állt módjukban egy boszorkány segítségével egy portálon keresztül kijutni. Kane egyszer azt is megjegyezte, hogy az apja talán teljesen le akarja zárni azt a kaput.

– Akkor bizonyára te is ugyanúgy gyűlölöd Lazarust, mint mi – mondtam óvatosan.

Wyn mélyen a szemembe nézett, s azt felelte:

– Ő a királyom.

– A kettő nem zárja ki egymást – folytattam az ágytakaróból kilógó cérnát babrálva.

– Hatalmas lehetőséget kaptam Lazarus királytól, a sérülésem ellenére. Behozhattam a családomat Solaris menedékébe. Annak, aki elég hosszú ideig marad a palotaőrség tagja, megengedi ezt, ami nagylelkű vezetőre utal.

– Nehezen tudom elhinni, hogy Lazarus pusztán önzetlenségből alkalmazott téged, a sérülésed ellenére.

Megint Kane hangját hallottam: Ne grimaszolj, kismadár! Ettől majdnem megborzongtam, és hirtelen bevillant a gondolat, hogy talán kezdek megtébolyodni.

Wyn vállat vont, és a térdére pillantva azt felelte:

– Jó harcos vagyok, különben nem maradtam volna életben a fal túlsó oldalán. Megérdemlem, hogy itt legyek.

– Maddox is abban reménykedik, hogy behozhatja a családját a biztonságos fővárosba?

– Maddox? – kérdezett vissza Wyn vigyorogva. – Ő Solarisban nőtt fel, ráadásul egy nemesi családban. Az első naptól fogva díszes, solarisi páncélzatot viselt. Egy napon kinevezik majd az őrség parancsnokává.

Kinéztem a hatalmas ablakon, noha a torony szédítő magasából keveset láttam. A gyárak miatt az épületek körvonalai vastag, szürke felhőkbe burkolóztak, ami a szekrények polcán és a régi fiókokban összegyűlt koszra emlékeztetett.

Kopogtatás hallatszott, mire Wyn leemelte rossz lábát a zsámolyról, és az ajtóhoz sántikált. Nem ijedtem meg, mert kopogtatni csak a szolgálóknak kellett – az őrök nem voltak ilyen udvariasak.

Wyn kisvártatva egy csészével és egy teáskannával tért vissza, s miután letette a tálcát a fényesre polírozott szekrényre, kitöltötte a teát, majd odahozta nekem. Szótlanul kortyoltam bele az édesgyökér- és rooibosillatú italba, ami jót tett a sok néma sikoltástól megviselt hangszálaimnak…

– Vajon Octavia miért gyűlöl engem ennyire? – tettem fel a kérdést. Wyn összeráncolta a szemöldökét, mire vágtam egy grimaszt. – Ugyan már! Szerintem mindenki tudja, hogy bosszút esküdött ellenem. Talán azért, mert Kane társa vagyok? Őt árulónak tartják, nem igaz?

Wyn felsóhajtott, és megigazította a lábát.

– A tündék többsége már meg is feledkezett a felkelésről. Lazarus gondoskodott arról, hogy így legyen. A király előző feleségéhez hasonlóan Octavia is inkább boszorkány, mint tünde, de mindkét vérből folyik az ereiben. Azt hiszem… azt hiszem, arra a szerepre vágyott, amit neked szántak.

Görcsbe rándult a gyomrom.

– Ő akart lenni a királyné?

– Igen. De képtelen tiszta vérű utódokat szülni.

Nem értettem, Octavia miből gondolta, hogy Lazarus mellett uralkodhat, de nem erre kérdeztem rá:

– Miért nem jött még értem Lazarus?

Hónapok óta voltam Solarisban, és az első itt töltött napom óta nem találkoztam a tündekirállyal. Azóta, hogy keresztüldöfött a Bürök-sziget fölött, elrabolt, és a fullasztóan fényűző ágyhoz kötözve magamhoz tértem.

– Ez az utolsó kérdésed? – kérdezte Wyn.

– Ha azt mondom, hogy igen, akkor őszintén fogsz válaszolni?

– Nem tudsz teherbe esni a fényed nélkül – felelte némi habozás után Wyn.

– Akkor miért csapolják le? – kérdeztem, mert azt hittem, hogy Lazarus csak azért tart életben, hogy tiszta vérű utódokat szülhessek neki. – Miért van szüksége olyan sürgősen a lecsapolt fényemre? – Wyn tekintete kimerültségről árulkodott, és rájöttem, hogy hiába próbálkozom. Az összes választ kiszedtem belőle, amit lehetett. A tekintetem megakadt a szmogból kikandikáló, aranyszínű tornyokon. – Már tél van?

– Azt hittem, már feltetted az utolsó kérdésed – mondta Wyn, aztán vállat vont. – Nem. Egy hét múlva lesz a téli napforduló.

– Akkor ez azt jelenti, hogy holnap lesz a születésnapom.

Huszonegy éves vagyok, és egy égig érő torony foglyaként senyvedek, ahonnan talán soha nem szabadulok, s a halálnál is rosszabb sorsra várok, ami napról napra közeledik; nincs tündefényem, se szövetségesem, se egy legalább félig-meddig elfogadható menekülési útvonalam vagy szökési tervem.

Huszonegy éves vagyok, és lassan elsorvadok.

Ráadásul a többi éjszakához hasonlóan aznap éjjel is olyan véres és iszonyatos rémálmaim voltak, hogy kezdtem meggyűlölni miattuk az agyam. Leigh az anyánk holtteste fölött zokogott. Asszonyfejű pókokat, farkasembereket meg szürke pikkelyes sárkányokat láttam, és Kane-t, amint vérben úszva az életéért könyörög.

Amikor leizzadva és zihálva felébredtem, észrevettem, hogy egy szalaggal átkötött, barna színű doboz hever a párnámon. Kidörzsöltem a szememből az álmot, és amikor felbontottam, egy kitárt szárnyú fecskével és százszorszépekkel díszített hajcsatot találtam benne.

Hónapok óta először elmosolyodtam.

HÁROM
KANE

Az öklöm körül fekete tüskék és pikkelyek szikráztak, miközben Lent méregettem, aki már nem egy rozzant, hanem egy elegáns, bőrpárnás széken ült, amely inkább egy királyhoz illett, mint egy öregemberhez… vagy egy varázslóhoz, vagy egy szörnyeteghez, mert még mindig nem tudtam, hogy micsoda valójában Len. De nem válaszolt a kérdésemre, úgyhogy újra feltettem, és a haragomtól megremegett a gyertyák lángja:

– Mi vagy te?

– Mit számít az? Nem tudok segíteni neked.

Forróság járta át a mellkasom.

– Miért nem?

– Azért, mert én birodalmakat szolgálok, nem összetört szívű kölyköket.

– Ne hazudj nekem!

Len összeráncolta a szemöldökét, és amikor felállt, a széke végigcsúszott a szőnyegen.

– Mivel kapcsolatban? Az összetört szívű kölykökkel vagy…?

Kiszáradt a szám, miközben végignéztem, ahogy whiskyt tölt magának egy kristályüvegből.

– Egy isten? Te egy tündeisten vagy?

Len bólintott.

– Azt hittem, hamarabb rá fogsz jönni, kölyök.

Valóban egy istenség áll előttem? Megráztam a fejem, hátha attól kitisztul.

– Mit keres egy tündeisten a Vorst-vidéken?

– Te nem félsz? – kérdezte kissé bosszúsan Len. – A többség meghajolt előttem.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy múlt időben beszélt.

– Egy kegyvesztett isten vagy – mondtam halkan. – Száműztek. Mit tettél?

A Fehér Varjú vagy Len, vagy egyik sem, visszaült a helyére, és megkavargatta az italát.

– Beleavatkoztam a halandók életébe. Ki hitte volna, hogy az alacsonyabb rendű lényekkel való együttérzés bűnnek számít?

Eljutottam idáig. Keresztülrepültem az esőn, a jégen és a szélen. Felhők, hegycsúcsok és fenyők fölött szálltam el. Megkerestem a Fehér Varjút az Igazgyöngy-hegységben, és mindennap megpróbáltam feljutni hozzá. Most pedig egy tündeistenség ült velem szemben. Biztosra vettem, hogy ez az egyetlen esélyem.

– Tudod, mit szeretnék – mondtam halkan. – Képes vagy tiszta vérűvé tenni? Már majdnem az vagyok. Az apám, Lazarus…

– Nem kell elmesélned ezt a történetet. Már akkor ismertem apádat, amikor még bölcsőben ringatták.

– Akkor te is tudod, hogy egy szörnyeteg, és azt is, hogy a penge talán már meg is semmisült. Változtass át, és megszabadítom tőle a világot!

– A pengét nem lehet elpusztítani – felelte Len, unottan bámulva az italát. – Erre senki sem képes.

– Az apámat ez nem fogja megállítani.

Ha megtehettem volna, mázsányi súlyt kötök arra a kardra, és az Érc-óceán fenekére süllyesztem, vagy megetetem egy ogréval, amelynek a gyomrában biztonságban lesz.

– Nem is állította meg. De a penge mindig visszatér. Ha a Nap Pengéje nem lehet a gazdájával, találni fog egy újat, akár halandót, akár másmilyent.

– És most hol van? – kérdeztem rosszat sejtve.

– Az apádnál, Solarisban.

– Változtass át! – mondtam, miközben a torkomban dobogott a szívem. – Bármit megteszek, amire kérsz.

– Rossz választ adtál a kérdéseimre.

– A kérdéseidnek nincs jelentősége – morogtam, és az asztalra csaptam. – Arwen halott.

– Engem a szándékaid érdekelnek – jegyezte meg Len fejcsóválva.

– Biztos vagyok benne, hogy te látod a jövőt. Valóban azt állítod, hogy nem nekem van a legnagyobb esélyem rá, hogy megszabadítsuk a világot apámtól? Nálam jobban senki sem akarja megmenteni azokat, akiknek az életét fenyegeti. Senkinek sem tisztábbak a szándékai.

Len elnevette magát.

– Arwenéi azok voltak.

– Arwenéi?

Két hónapja most először mondtam ki a nevét, és a szótagok kegyetlenül csúsztak végig a nyelvemen. Elszorította a torkomat az eltemetett gyász.

Képtelen voltam Arwen nélkül létezni, és csak ez a férfi tudott segíteni nekem abban, hogy bosszút állhassak a gyilkosán. Nem vallhattam kudarcot.

– A szívemben hordozom Arwent, ezért az ereje és az erkölcse az enyém is – jelentettem ki. Az isten a szemembe fúrta a tekintetét, de én folytattam: – Nézz bele a lelkembe! Látni fogod, hogy komolyan gondolom.

Len feszült arckifejezésemet és a szék karfáját szorító ujjaimat figyelte. Furcsa érzés járta át a mellkasomat, és azon töprengtem, talán ez a férfi képes arra, hogy beletúrjon a szívembe.

Egy fuvallat belekapaszkodott a könnyű függönyökbe, a füstölő füstfoszlányai az asztal fölé szálltak, és végül a hamu a mahagóni asztallapra esett. Amikor Len a szemembe nézett, feltámadt bennem a remény.

– Meg kell esküdnöd mindenre, amid csak van, a királyságodra, a vagyonodra, a népedre, hogy…

– Meg fogom ölni – jelentettem ki határozottan. – Esküszöm, így lesz, még sohasem esküdtem meg semmire ilyen komolyan.

– Esküdj meg Arwenre, hogy Lazarus meg fog halni!

– Esküszöm Arwen sírjára! Meg fogom tenni érte, és ezzel fogom megtisztelni az emlékét.

Az istenség felmordult ugyan, de tudtam, hogy győztem.

– Figyelmeztetlek, kölyök, hogy még sohasem csináltam ilyet. Régen, amikor csak Lumera létezett, a tiszta vérű tündék a tündeistenek és a halandók nászából születtek. – Igen, Arwen is így fogant: halandó anyja együtt hált egy tündeistennel, és ezt a Tengerész kocsma előtt tudtuk meg, egy esős napon. – De olyat még sohasem csináltam, hogy újjászülettettem egy tündét kizárólag azért, hogy tiszta vérű legyen belőle.

Nem voltam elég okos ahhoz, hogy átverjek egy tündeistenséget. Csupán egy eszköz voltam a kezében.

– Tegyél egy próbát!

– Súlyos következményei lehetnek.

– Tudom, mit kérek.

– A kockázat…

– A legrosszabbra is fel vagyok készülve.

Len intett egyet, és a következő pillanatban felbukkant előttem az asztalon egy elegáns, hosszú szárú borospohár, de bor helyett sűrű, csontfehér ital volt benne.

– Idd meg! – mondta Len.

Az a szín…

– Mi ez?

– Tudod te azt – felelte vigyorogva Len.

Lilium.

Nem mondtam ki hangosan azt, ami a fejemben visszhangzott: Ez meg fog ölni. Inkább vettem néhány mély lélegzetet, hogy erőt gyűjtsek…

Aztán megittam.

Olyan volt, mintha folyékony villámot nyelnék. Szétégette a torkom, és megragadta a testem, miközben végigcsorgott a nyelőcsövemen. Fuldokolni kezdtem, és összerogytam, kirúgva magam alól a széket, amely a hátam mögé zuhant, és összetört valami üveget… Képtelen voltam gondolkodni, és levegőt sem kaptam, miközben tetőtől talpig iszonyatos fájdalom járt át. A lelkem elhagyta a testem, és mélyen a földbe merülve keresni kezdte Arwent…

***

Fényesre polírozott padlón tértem magamhoz, és úgy tűnt, életben vagyok. Az orromat bergamottillat és valami gusztustalan szeszszag csapta meg. Majdnem elhánytam magam.

Fájt a szám, a bőröm valahogy gyengébb lett, és alig volt pulzusom. Végigtapogattam a testem, majd feltápászkodtam. Rettenetesen fájtak az izmaim, pedig aznap alig másztam hegyet; be volt dagadva a nyelvem, és homályosan láttam…

– Mit tettél? – nyöszörögtem.

– Ez csak átmeneti állapot.

– Én… én halandó lettem – állapítottam meg döbbenten.

– Az újjászületéshez halálra van szükség. Most olyan lettél, mint egy tiszta lap, amit újra tele lehet írni.

– Hogyan? – suttogtam.

– Azzal a karddal, amit a nyolc istenséggel együtt készítettem. Egy ereklye, amely megadja neked azt a vért, amire vágysz.

– A penge…

– Elég, ha egyszer hozzáérsz, és tízszeresen kapod vissza a fényed – jelentette ki Len, s a szeme diadalittasan felcsillant. – Tiszta vérűként fogsz újjászületni.

Elértem azt, amit akartam, mégsem könnyebbültem meg, mert mindaddig, amíg nem érek hozzá a pengéhez, halandó lettem.

– Nem ebben állapodtunk meg – ziháltam.

– Már megtörtént – közölte Len, és felállt.

– Kezdettől fogva tudtad, igaz?

– Volt egy efféle sejtésem – felelte kissé bűnbánóan.

Legszívesebben rávetettem volna magam, hogy letépjem az arcáról a bőrt, de már nem voltam tünde. Akkor sem kellett volna magamra haragítanom egy istent, amikor tünde voltam, most pedig végképp nem.

– És ha soha nem érintem meg a pengét? – kérdeztem, s közben majd szétpattant a fejem a fájdalomtól. – Ha nem találom meg? – Hiszen most bármilyen egyszerű balesetben is meghalhattam. Nem láttam rá sok esélyt, hogy épségben átjussak Lumerán, nem beszélve a palotáról…

– Akkor a birodalmaknak befellegzett.

Nem, nem, nem…!

Miért tette ezt? Tudta, hogy ha nem vagyok tünde, nem tudom elpusztítani apámat. Miért kellett megígérnem, hogy beteljesítem a próféciát Arwen helyett? Miért érdekelték a szándékaim?

Újra felcsillant bennem a remény.

– Ez egy próbatétel volt? Vissza… vissza fogod hozni Arwent?

– Nem – felelte fagyosan Len.

– De megtehetnéd, csak nem akarod megtenni?

Len felállt, és gondosan betolta a széket, mintha most fejezte volna be a vacsorát.

– Megtenném, ha lehetséges lenne.

– Miért nem az? – kérdeztem kétségbeesetten. Tudtam, hogy gyenge és szánalmas vagyok, mégis kimondtam azt, ami a nyelvem hegyén volt: – Elhozom neked a holttestét. Átkutatom érte a birodalmakat. Bármilyen árat megadok érte, amit csak kérsz, és bármilyen kérést teljesítek.

– Indulj, kölyök, és keresd meg a pengét!

– Kérlek! – Letérdeltem a padlóra. – Kérlek! – Elszorult a torkom, és könnyes lett a szemem. – Könyörgöm, hozd vissza hozzám!

– Keresd meg a pengét, Kane!

Mire felpillantottam, a tündeistenség eltűnt, s ugyanabban a lepukkant kocsmában voltam, mint korábban. Még az ehetetlen húsos pitém is ott hevert az asztalon.

NÉGY
ARWEN

Amint kinyitottam a szemem, azonnal tudtam, hogy a fényem visszatért. Csak négy nap telt el a legutóbbi lecsapolás óta, és ez többnyire egy hétig tartott. Ez valamiféle rekordnak számított.

Azok a napok voltak a legreményteljesebbek, amikor regenerálódott a fényem, és pontosan ezért voltak a legnehezebbek is. Mélyeket kellett lélegeznem, és emlékeztetnem magam a tényre, mielőtt túlságosan elszabadult volna a fantáziám.

Ahogy az erőm csiklandozni kezdte az ujjaimat, azonnal egymást kergették a fejemben a gondolatok: Gyújtsd fel a szobát, és próbálj elfutni, amikor bejönnek érted! Használd faltörő kosként a fényedet, és törj keresztül a bezárt ajtókon! Ejtsd túszul Maddoxot úgy, hogy a fényeddel kötözöd meg, és kényszerítsd rá az őröket, hogy kiengedjenek!

Rengeteg időt töltöttem a kiszabadulásról és a hazáig rohanásról való ábrándozással. Átöleltem volna a húgomat, láttam volna Mari vörös haját, hallottam volna Dagan kedves morgolódását…

Aztán emlékeztetnem kellett magam a valóságra: mire a fényem rendbe jön annyira, hogy megvalósíthassam ezeket a terveket, megint lecsapolnak.

De az ereimben lévő fényemmel nemcsak az erőm nyertem vissza, hanem a testembe is visszatért az élet, az erő és az energia, és szinte fájdalmas volt a késztetés, hogy megszökjek, megmozduljak, és küzdjek. Hónapok óta nem futottam, talán gyerekkorom óta nem hagytam ki ilyen hosszú időt, és azokon a napokon hiányzott a legjobban a meditációnak ez a formája, amikor úgy éreztem, hogy megmozdulhatnék, ha úgy döntenék. Olyan érzés volt, mintha valaki a kezembe nyomott volna egy zsák pénzt, beküldött volna az édességboltba, ahol azonban kiderült volna, hogy mindennek undorító az íze.

Maddox kitárta az ajtót, és ridegen végigmért.

– A király látni akar téged a fürdőben.

– Most? – tettem fel az ostoba kérdést, miközben a szívem majd kiugrott a helyéről a rémülettől.

– Igen, most – felelte gúnyosan Maddox.

Felkeltem az ágyból az egyik ajándékba kapott, díszes galléros hálóingemben. Az első héten átkutattam a lakosztályt, és kiderült, hogy a fiókok tele vannak különféle drága anyagokból készült kék, karamell- és smaragdszínű ruhákkal, arannyal átszőtt cipőkkel és gyémánt fülbevalókkal.

Legszívesebben az összeset a kandallóba dobtam volna.

Álmosan a szekrényhez mentem, kinyitottam az ajtaját, és elhúztam a számat, amikor megcsapta az orrom a jellegzetes barackillat. Úgy véltem, hogy egy varázsige hatására az egész palotában gyümölcsillatúak a pókhálók és a porcicák, és meggyűlöltem ezt a szagot. Hiányzott a naftalin.

Kihúztam az egyik fiókot, de Maddox rám szólt:

– Nem kell átöltöznöd.

Remegve beszívtam a levegőt, még mindig a szekrény felé fordulva.

Ne add meg neki azt az elégtételt, hogy félelmet mutatsz! – parancsolta a fejemben Kane.

Maddox és Wyn végigkísért egy folyosón, ami két hónapon keresztül csak a gondolataimban létezett. Úgy tároltak abban a toronyban, mint a télire elrakott élelmiszert, és az új élmények pont olyan izgalmasak és különlegesek voltak, mint ahogy elképzeltem.

Kerekeket, fogaskerekeket, vasat és acélt láttam, ami az ipar fontos szerepére utalt, az arany, a gyémánt és a rubint pedig a gazdagságra. A vérvörös márványpadlók vakítóan csillogtak, a mennyezetek magasak voltak, a boltíves belső folyosók pedig hidakként kötötték össze egymással az épületszárnyakat. Az erkélyek és az ablakok az elegáns, ápolt belső udvarokra néztek, ahol azonban nem voltak virágok, csak makulátlanul nyírt sövények. Minden egyes levelük tökéletesen a helyén volt.

A levegőben terjengő hamuszag csípni kezdte az orromat.

– Talán tűz ütött ki a konyhán? – kérdeztem Wyntől, aki ezen a napon a szokásosnál is jobban bicegett, és alig tudott lépést tartani velem és Maddoxszal.

– Néha már hajnalban esni szokott.

– Itt néha… hamueső esik? – kérdeztem meglepetten.

Wyn megcsóválta a fejét, mintha valami nevetségeset mondtam volna.

– Tűz.

Hát persze! Hát persze hogy Solarisban tűzeső esik! Inkább fel sem tettem azt a kérdést, hogy Lazarus hogyan győzte meg az udvarában élőket arról, hogy emiatt nem kell aggódniuk, és hogyan védik meg magukat azok, akik a városfal túloldalán élnek. Nem akartam hallani az igazságokat, sem a hazugságokat.

Több, sötét egyenruhát viselő szolgálólányt is láttam, akik titkos folyosókra léptek be, vagy könyvespolcnak álcázott ajtókat nyitottak ki, titkos folyosók fölött lévő szobrokat mozdítottak meg.

De miután eddig megkötözve feküdtem abban a lakosztályban, hálás voltam az ingerekért, sőt azért is, mert az épületszárnyak messze voltak egymástól. A palota hídjai és folyosói egy tekervényes labirintushoz hasonlítottak, ami hosszabb lehetett egész Abbingtonnál. Az én tornyom valószínűleg a fürdővel ellentétes oldalon volt.

Fürdő… Ráadásul Maddox azt mondta, hogy ne öltözzek át. Valószínűleg eljött a pillanat. Hányingerem támadt, de kitartóan lépdeltem. Ha életben akartam maradni, erősnek kellett lennem.