Table of Contents

- A brigád színre lép

- Az amerikai színre lép

- Árvíz színre lép

- Az indián színre lép

- Göncz Árpád színre lép

- A lyány színre lép

- Az indiánok színre lépnek

- A nyomolvasó színre lép

- Vajdaválasztás színre lép

- A bál

- A kincs, ami nem van

- A búcsú

- Utológus

Lény Ede

ODELIN

HELMA Kiadó 2025

© Lény Ede

Minden jog fenntartva.

A könyv bármely részének közléséhez a kiadó

előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-962-7

Kiadja a HELMA kiadó 2025. 06. 01.

Borító: Bakó Lilla

Korrektor: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

Olvasószerkesztő: Mirkó Ágnes/A. M. Summer

A HELMA Kiadó gondozásában eddig

megjelent könyv LényEde szerzőtől:

Odelin – 2025.

A könyv megvásárolható többféle

formátumban a HELMA kiadó weboldalán: www.helma.hu.

Tartalom

A brigád színre lép

Az amerikai színre lép

Árvíz színre lép

Az indián színre lép

Göncz Árpád színre lép

A lyány színre lép

Az indiánok színre lépnek

A nyomolvasó színre lép

Vajdaválasztás színre lép

A bál

A kincs, ami nem van

A búcsú

Utológus

A mű a fantázia áldozata, ezért bármilyen egyezés helyszínekkel vagy valós, esetleg valószerűtlen emberekkel pusztán a nagy számok törvényének a következménye. Amennyiben az olvasó úgy érzi, hogy bántóak a sorok, akkor, kérem, vegye figyelembe, hogy sorban jöttek a sörök. Néha Kreute likőr. El kell hinniük, hogy oly ritka józan pillanataim egyikében-másikában jómagam is elcsodálkozom a nálam jelentkező delirium tremens grafomániában manifesztálódó tünetein.

Kérem, bocsássák meg ezt nekem!

Most pedig uzsgyi olvasni...

1.

A brigád színre lép

Helyszín: Magyarország

Ajánlott zene: Raklap - szia mama

Ajánlott ital: HP

Megtudjuk, hogy az egész sztori talán a szipuzás mellékhatása... Mindenesetre kávét főzünk a főnökünknek, aki ebbe majdnem belehal, de túléli, és Göncz Árpáddal rémisztget. Megfogadjuk, hogy nem alkoholizálunk, aztán elmegyünk a kocsmába. Málna, a kutya fejfájást kap, miközben egy faszi figyel minket amerikai akcentussal a szemében...

Ha megáll, Nyálas Olvasóm, az edelényi kastély dufartja előtt, és feltekint a homlokzatra, akkor egy nő mellszobrát láthatja. Kicsit fura, tudom, de nem csak a melle, hanem a feje is ott van. Pah, művészet! Bár, ahogy a komám mondja: „Ha szopni tud, jó nő!”

Nos, ő Odelin hercegnő, akit csalárdul elárultak, és befalaztak a kastély valamelyik eldugott zugába. Ezért fordulhat elő az, hogy éjfélkor, néhanap megjelenik, és kétségbeesetten kéri, hogy szolgáltassanak neki igazságot. Sokan kísértésnek, szokványos rémisztgetésnek vélik az ügyet, de, aki nem hisz az ilyen buta hiedelmekben, és képes arra, hogy meghallgassa a fenséges némbert, az megtudja a teljes igazságot.

Persze még ember nem volt, aki idegekkel kibírta volna ezt a vallomást, ezért szegény nő örök kárhozatra van ítélve...

…legalábbis így mesélte nekem nagyanyám, aki sok éven át volt a kastélyban helyet kapó Öregek Napközi Otthona vezetője. Gondoltam, ő már, csak tudja, úgymond hiteles forrás.

Bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy szegénynek el volt törve a felső fogsorprotézise. Ő ezt saját maga javítgatta, méghozzá úgy, hogy rendszeresen Technokol Rapiddal ragasztotta meg.

Nos, egy-egy ilyen javítás után, amikor betette az orvosi fogsort, vagy két óra hosszáig nem lehetett bírni vele. Ilyenkor volt egy különös mutatványa is: teli szájjal nevetett, de a fogsora csukva maradt. Hiába, a Technokol már csak ilyen.

Isivel Magyarországon leltünk melót, egy Borsod megyei kisváros kastélyának renoválásánál. A Műemlék-felügyelőség alkalmazott minket, meg vagy négy nógrádi veszedelmet. Hah' Villás, Bolygó, Misi, Béla! Meg az edelényi keménymag: Szőnyeg. Béláról tudni kell, hogy hétfő reggel, amikor megjött a vonattal, átvedlett munkásba, azt péntekig, míg fel nem szállt a hazatartó vonatra, nem cserélte – beleértve az éjszakát is. Olyan szerda körül, már senki sem közelítette meg két méternél kisebb abstandon. Ha ezt a titkot tudnák a mai világ Covid-fanjai.

Ennyire alkoholista társaságban, még soha nem melóztunk. Mindig azt gondoltam, hogy Isi verhetetlen e téren, de Misi például már reggel nyolckor úgy állt, mint egy kérdőjel. Szőnyeg nevezte el ezt az állásformát, aki egyébként kijelentette magáról, hogy Észak-Magyarország legszebb férfitestével rendelkezik. Ebben nem vagyok kompetens, hogy ítéletet hozzak.

Bolygó meg egy fekete cigánygyerek volt, se írni, se olvasni, de még számolni sem tudott. A pénzt úgy hívta, hogy piros vagy lila – százas, ötszázas, ezt azért írom, hogy be tudják lőni, mikor játszódik a sztori –, viszont becsapni nem lehetett vele. Mindig tudta, mennyi jár vissza neki, amikor fizetett. Kenyérben a szárazat szerette, ezért amikor frisset vett, azt három nap múlva kezdte fogyasztani.

Villás meg csak volt. Itt dolgoztunk velük, bár az igazsághoz hozzátartozik, hogy munkaidő alatt ugyanannyit voltunk a Kasztrálfor nevű kocsmának látszó italkimérésben, mint a kastélyban. Sajnos itt lehetőség volt felírásra inni. Ez azt jelentette, hogy nem kellett azonnal perkálni a lóvét, hanem a ténsasszony egy kockás füzetbe strigulázta a fogyasztást, és elég volt fizetéskor törleszteni az adósságot. Így fordult elő, hogy bár a fizunk körülbelül tízezer forint lehetett egy hónapban, az italadósságunk meg tizenegyezer... Ne kérdezzék, hogyan oldottuk meg az adósságrendezést – a rendőrségen akta van róla amúgy.

Na mindegy, építgettük a kastélyt, illetve annak a tetőcseréje tartozott hozzánk, mert ácsok vagy mik voltunk. Jött az anyag dögivel, és hihetetlen, de elég volt a kastélyra. Meg a környéken pár garázsra. Meg nyúlólnak. Meg... na, de ebbe sem megyek bele, erről is van akta a zsaruknál.

Az egész sztori egy nyár végi napon kezdődött a kastéllyal szembeni buszmegállóban. Ott vártuk a művezetőt. A mai kor embere már el sem tudja képzelni, de abban az időben a fizetést nem bankon keresztül utalták, hanem a hó adott napján, készpénzben kaptuk meg azt. Nos, nekünk ilyenkor a buszmegállóban kellett várni a főnököt, ugyanis három tulajdonsága volt neki: Öltönyben járt, körülbelül százötven centi volt, és alkoholista. Saját sanyarú élettapasztalatunk tanított meg rá, hogy a pénzünket rejtő aktatáskát, és a hozzá tartozó szerencsétlent, inkább mi szedjük le a buszról, mint a helyi prostituált társadalom élelmesebb tagjai. Sokan azt hihették, hogy valami hőstettet hajtott végre az illető, mert előfordult, hogy vállon vittük a buszmegállótól a kastélyig, és a nagyjából kétszáz méteres úton csak nagy ritkán, és sosem véletlenül ejtettük el. Olyan lehetett a külső szemlélőnek, mintha Árpád atyánk pajzsra emelését akarnánk rekonstruálni egy rögtönzött flash mobbal, de a faszira, ha már ősapához hasonlítjuk, inkább illett az Álmos név. (Vagy az Ond, de egy „Ó”-val megtoldva, és annak is egy másik, vulgárisabb szinonimáját szoktuk rá alkalmazni, ha felmerült a személye egy-egy beszélgetésben.)

Szóval, ahogy vittük gagyarászni kezdett összefüggéstelenül:

– Jön... Áhhrpibá... tak... tahhhgr... takarítani kell! Vinettú... – Itt újra beájult, hiába pofoztuk meg rugdostuk, nem tért észhez.

Persze tudtuk, hogy a részeg ember mindenféle marhaságot összehord, de ennek volt egy olyan tulajdonsága, hogy a legönkívületibb állapotában is a munkánkkal kapcsolatos infókat oszt meg a világgal. Tehát nekünk meg kellett volna fejteni, amit mond, mert bár nem volt túl sok a fizu, de ez olyan kényelmes, Isten háta mögötti munkahely volt, mint egy nyaralás a dédestapolcsányi úttörőtáborban, így nem szívesen veszítettük volna el, főleg nem azért, mert információmegvonásban részesültünk.

Mondjuk, az Árpi bát sejtettük. Régóta rebesgették, hogy Göncz Árpád, Magyarország akkori, és minden idők legnormálisabb köztársasági elnöke ellátogat ide, és megnézi ezt a viskót.

Sajnos a tetőfelújítás kevés a kastélynak. Mivel a szocializmusban különböző műintézmények foglaltak itt helyet, mint például az említett öregek otthona, vagy a bíróság is itt volt, meg egy-két szükséglakás. Ezáltal a freskókat lemeszelték – mondjuk ezzel jót tettek neki, mert így megóvták, vagy mi –, a spalettákat eltüzelték télen, meg amúgy rendesen lelakták a kalyibát. Most a helyi vezetőség a kormánytól várt segítséget, hogy eldőljön a kastély sorsa. Árpi bátyánktól várták a pénzt. Ez tiszta sor. De mit akart a „Vinettúval”? Persze elsőre hülyeségnek tűnik, ám mondott ő már ennél valószínűtlenebb szavakat, amit később megfejtve teljesen logikusnak vagy helytállónak bizonyultak.

– Rohadjon ki, kávé kell a baromnak! – rikkantotta Bolygó, aki műveletlensége ellenére néha meglepően okos ötletekkel állt elő.

– Honnan szerezzünk kávét, kisapám? – kérdeztem, és fél szemmel a kávéapparátot figyeltem, amiben már napok óta nem volt utánatöltve a fekete éberség. Szokott ez így lenni, főleg, ha elfogy, és fizetés előtt vagyunk. Olyankor ugyanis másféle folyadékbevitelre tartogatjuk a maradék pénzmagot.

Bolygó odasomfordált a fekete masinához, és felemelte a tetejét. Abban vígan tenyészett a penész, mert az utolsó főzés óta, ami úgy egy hete lehetett, senki sem vette a fáradtságot ahhoz, hogy kidobja a zaccot. A fiú egy ideig töprengve nézte az elárvult szerkezetet, majd hirtelen elvigyorodott.

– Jó lesz a zacc is, gecó! – És bekapcsolta a gépet.

Mi kíváncsian néztük, mi sül ki ebből. Hát mit ne mondjak, elég gusztustalan folyadék kezdett csöpögni a csészébe.

– Nem lesz jó – szólt Isi. – Ebben nem sok koffein maradt! – Majd hirtelen ötlettől vezérelve belemarkolt az asztalon tátongó hamutartóba, és egy marék csikket lökött a penészes zacc tetejére. – Ha nincs ló, jó lesz a nikotin is!

Ezt látva a többiekben is megindult a gasztroangyal, mindenki tett valamit a gépbe: kétütemű motorolajat, szalonnabőrt – azt az egérfogóról vette vissza Szőnyeg –, sőt egy pár nappal ezelőtti kártyaparti alkalmából, idegből összetépett makk alsót is beletett valaki a jobb sorsra érdemes masinába.

Egyszer olvastam, hogyan avatják fel a Pokol Angyalai nevű gazdasági vállalkozás új jelöltjeit a szenior tagok. Na, azoknak kell minden gusztustalansággal felspékelt italt inniuk, hogy bizonyítsák elszántságukat és eltökéltségüket leendő családjukkal szemben. Élek a gyanúperrel, hogy az is elfogadhatóbb volt a gyomornak, mint a mi redbullunk.

Mindenki elborzadva nézte a kávégép produktumát. Higgyék el, ez igazán nagy szó egy ilyen elit, ja bocs, „el itt” társaságtól.

Csak egy példa: Nagyapám borosgazda volt a finkei hegyen, ahol direkttermő termesztéssel, és abból történő borkészítéssel töltötte nyugdíjas napjait. Sajnos elhalálozott, és az azt követő öt évben senki sem ejtett egyetlen kapavágást sem a szőlejében. Valahogy megtudták a burjánzó szőlőültetvény hírét a brigád tagjai, és egyöntetű lelkesedéssel kimentünk szüretelni a dzsungelbe. Uszkve száz liternyi mustot sikerült produkálni. Ám, mivel teljesen hülyék voltunk a borkészítés nemes művészetéhez, a mustot az öt éve álló hordóba, mindenféle előkészület, mosás, vagy tisztítás nélkül töltöttük bele. És vártuk, hogy teremjen benne bor!

Lett. Olyan állagú, mint a zacskós kakaó, amit már egyszer megivott valaki. Mindenféle azonosítatlan élő- illetve halott lény úszkált benne. Mindenesetre bevittem a csapatnak öt litert. Képzeljék, ez az alkoholista társaság felháborodottan kikérte magának, hogy ezzel a moslékkal mertem előállni. Még Béla is – pedig róla tudni kell, hogy megitta Piri ángyó koktélját is. Ő volt az a vénasszony, aki a kocsmákat járta, és az asztalon felejtett poharakból egy kétdecis üvegbe öntögette a maradékot. Volt abban vegyesen rum, sör, kóla, kávé... minden. Na, ezt is megitták szegénytől. De az én boromat nem! Sértődötten otthagytam őket, és elmentem haza.

Másnap elsőként érkeztem a kastélyba, és a következő látvány fogadott: a melegedő ablaka betörve, pár colostok kettétörve, szék felborítva, és az asztalon semmi más nem volt, mint az én boroskannám
–üresen!

Képzelhetik, a bor el-fo-gyasz-tó-dott! És ezek a mindenre elszánt fickók, a bébielefánt megszeppent pillantását imitáló pislogással tekintettek a kávégépből előcsöpögő istentelen micsodára.

Mindegy! Amikor lefőtt, Béla odament az illetőhöz, egyik kezével a haját markolta meg, a másikkal az orrát fogta be, miáltal a levegőért kiáltó szervezet önkívületi állapot ide vagy oda, nagyra táttatta a hozzá tartozó szájat. Bolygó nem variált az ízesítéssel, csak úgy cukor vagy tejpor nélkül, úgymond unplugged beleöntötte a forró förmedvényt jobb sorsra érdemes főnökünk mocskos pofájába.

Szerintem másod- vagy harmadfokú égést szenvedhetett a nyelőcsöve, de ez semmi volt ahhoz a reakcióhoz képest, amit a gyomra produkált, amikor az élénkítőnek szánt forró istenverése először találkozott a bendőjével. Azonnal felemésztette a gyomorsavat, és megtámadta a gyomorfalat. Erre a szervezet védelmi reakciós bizottsága elsődleges sürgősségi parancsot küldött a megfelelő szerveknek, hogy azonnal meg kell szabadulni a sátáni italtól!

Főnökünk egyszerre fosott és hányt. Ilyet még életemben nem tapasztaltam. Felkészültem lelkileg arra, hogy hátralévő éveimet, mint gyilkossági csendestárs fogom leülni valamelyik nem túl tágas fegyintézet barátságtalan cellájában.

Ám az élet nem váltotta valóra ezt a rémálmomat, ugyanis, amikor kiadta magából a főnökünk a fekete veszedelmet, azzal együtt a maradék alkohol is távozhatott a szervezetéből, mert a szemei kezdtek tisztulni. Amikor képes volt összefüggően gondolkodni, szomorúan konstatálta nadrágja állapotát, és jobb híján egy ötvenesért Bélától vásárolta meg az előző héten általa hordott, de hazavinni elfelejtett munkásnadrágot.

Nos, van egy kutya Edelényben, a Málna. Amolyan kóbor, de mindenki kutyája. Na az, amikor megérezte a főnök új dizájnjának a szagát, mellette meg az eredeti Bélát, azt hitte, kettős szaglása van. Estére akkut fejfájása lett az esettől.

A főnöknek is erős fájdalmai voltak, de főleg azokon a helyeken, ahol a mesteri koktélunk érintkezett a szervezetével. A gigája égett, a gyomra korgott, a feje forgott, amúgy zöld volt az ábrázata, de ez mondjuk, nála normális volt.

– Huhn, fiúk, kicseszett rumot ittam... azt... hmm... hrrrr... hmmm... kikezdte a nyehehelőcsö-vemet! Többet nem iszom! – fogadkozott. – Nincs valami dugi HP-tek?

– Dikh, most mondta főnök, hogy többet nem iszik! – értetlenkedett Bolygó, akinek még mindig a kezében volt a gőzölgő kávékiöntő.

– Rumot, hülyegyerek! Figyelj arra, amit mondok! Na, van házitok?

– Honnan lenne, Főni? – tette fel a kérdést Misi.
– A fizut várjuk, mint a messiást!

– Gyertek, itt a lóvé... – Sandán körbenézett rajtunk. – Kimenjünk a Kasztrálforba?

– Pillanat! – Isi mindig a tényleg embere volt. – Valamit gagyarásztál nekünk Árpiról meg Vinettúról!

– Hőha, majd elfelejtettem, gond van! Vagyis lesz... – mondta vészjóslóan, miközben elkezdte kiosztogatni a fizut, amit előre kiporcióztak borítékokba Miskolcon az irodában a könyvelők. – Két hét múlva idelátogat Árpi bá, megnézi ezt a viskót, és lehet, intéz valami pénzt a homlokzatra meg a freskókra. Múzeumot akarnak csinálni belőle, úgyhogy kipaterolják az öregotthont, meg a bíróságot, meg minden mást.

– Ezt sejtettük – vetettem közbe –, de mi van a Vinettúval?

– Az a város projektje, illetve pár kétes hírű helyi üzletember lobbija. Vinettú, egy inka harcos, aki az amerikai rezervátumokból küzdötte fel magát Las Vegasig! Ugyanis ezeknek a lelkes indus származékoknak a kietlen föld mellett, amit rezervátumba adtak nekik az amcsik, jogokat biztosítottak arra, hogy kaszinókat üzemeltessenek. Ő azért jön, hogy a kas-télyból kaszinót csináljon. Ő is kipaterolna mindent a kastélyból, sőt, még az edelényieket is. Egy bizonyos pénzösszeg alatt, ide be nem teszi a lábát senki, ha megvalósul a terve. Mindenesetre nekünk össze kell szedni magunkat, meg a helyet, hogy úgy nézzünk ki, mint egy rendes iparos testület. Tévé kint lesz, meg állítólag Viktort is ide eszi a fene, akkor jön Feri is, lesz itt balhé!

Ez az információ ledöbbentett minket! A múzeum rendben van, de ha itt kaszinó lesz, akkor a helyieknek coki lesz a kastély! Pedig nagyon népszerű volt a sportolók, sétálgatók és titkos kettyintgetők körében.

Esténként a romantikus békakurjongatást elnyomja itt a kéjes sóhajok garmadája, főleg akkor, ha a helyi DJ elit bulit tartott a Kincsemben (Dj Alma), vagy a sportpálya büféjében (DJ Lacek). Ilyenkor az andalogni vágyó szerelmespárok lassan belevesznek a hely romantikájába, és ennek az idillnek ártatlan leánybugyogók esnek áldozatul. Tulajdonképpen a helyi gyermekállomány nagy része fogant meg a kastélykert valamelyik romantikus zugában. Hej, én is órákat tudnék mesélni ifjúkori hódításaimról, ha lettek volna ilyenek!

Persze a legnagyobb problémánk most az volt, hogy össze kell paterolnunk a helyet. Valahogy úgy nézzen ki, mintha itt komoly munkálatok folynának. Ez nem lesz könnyű, mivel ha valaki ránk néz, akkor inkább valami szellemi sérülteket foglalkoztató firma jut eszébe, minthogy komoly szakmunkások lennénk.

A főnök javaslattal állt elő:

– Meg kell emberelni magunkat... magatokat, fiúk! Egy-két hétig kell tartani a színvonalat, aztán, ha lecseng a balhé, minden mehet vissza a régi kerékvágásba!

Nem gyakran szoktunk egyetérteni a baromjával, de ebben az esetben igazat kellett adnunk neki. Ha most ezt elcsesszük, oda a jó világ!

– Emberek! – Misi átvette a szót. – Javaslom, hogy mostantól munkaidőben ne igyunk! Hanyagoljuk a Kasztrálfort, meg a zugpiát! Addig, amíg el nem húznak a pesti faszfejek... meg Árpi bá!

– Mikortól? – tette fel a kérdést Béla.

– Mostantól, azonnali hatálytól!

– Helyes! Helyes! – helyeselt mindenki.

– Akkor ettől a perctől nem iszunk? – kért megerősítést Isi.

– Egy kortyot sem, amíg le nem vonul a balhé!

– Értem! – értetlenkedett öreg cimborám. – De egy kis kiegészítést beiktatnék! Mi lenne... persze csak, mint elmélet... szóval, csak gondoljuk végig... ugye... ma van fizu... szóval, mit szólnátok, ha holnaptól indulna az akció...? – De nem tudta befejezni a javaslatát.

Tíz perc múlva már mindnyájan a Kasztrálforban ültünk.

Ebben a műintézménynek nem nevezhető korcsmában a város elit társasága verődik össze nap mint nap, mármint mindenki minden pénzt itt elitt. Például Félig Jimmy, aki azelőtt a híres regényhős nevét viselte, mivel képes volt egyedül elfenekelni az egész ivó nívótlan közönségét, de sajnos egy agyvérzést követően a fél oldala lebénult. Ezért változott meg a neve. Itt van Beton is, aki jelenleg abból él, hogy külföldön nyaraló szomszédja újfundlandi típusú kutyájára vigyáz napi pénzért. Sajnos a nagy meleg miatt szőrös pofájából egész nap csordogál a nyál, így elég undorító első benyomást kelt, viszont a kutya mellette egész rendben van. Piri ángyot már ismerik: ő egész nap lesben áll, mint egy keselyű, és a termetesebb pohár-aljamaradékokra lecsap. A helyiek nem szólnak érte, megszokták a bohókás mamát. Itt volt még Locspocsi tanár bá is, aki sajnos egyszer felment a háza padlására, előttünk ismeretlen okból, s míg ott tevékenykedett, az anyósa elmozdította a létrát. Sajnos a jobb sorsra érdemes tanerő erről csak akkor értesült, amikor mintegy négy méteres zuhanásba kezdett. Semmi sem tompította az ütést. Felgyógyult sérüléseiből, nem maradt maradandó nyoma az esetnek, viszont azóta a „Lenint” két „n”-nel írja.

Maga a hely egyébként nem különbözött Magyarország többi kocsmájától, talán annyiban csak, hogy az egész belsejét lambéria borítás fedte – valahogy törlesztenünk kellett a piaadósságot, a kastély, meg elbírta a hiányt.

Békésen iddogáltunk, közben merengtünk az élet értelmetlenségén. Például a korcsmáros ürge hiábavaló reménykedésén:

– Ma volt fizu, ha jól tudom!? – Tudta jól, és valamire célozhatott ezzel, mert a strigulás füzet volt a kezében. – Akkor most perkáltok...?

– Nyugi, testvérem! – tettem kezemet a vállára.
– Hiszen ismersz minket!

– Ennek ellenére bízom abban, hogy mégis fizettek.

– Nem sok lóvé jött. Fizetünk, fizetünk, de valami részletes megoldást kellene összehozni!

– Tudtam, hogy ez lesz! – háborodott fel a kissé elhízott fiatalember. – Többet itt nem isztok felírásra!

– De kevesebbet se... – poénkodott Béla, aki már kezdte egész jól érezni magát.

Az üzletember látta, hogy itt nem fog érvényesülni jogos követelése. Hajlott a kompromisszumra. Mindenki adott neki valamennyi pénzt, ő pedig lehúzott pár strigulát a füzetből. Utána már különösebb esemény nélkül telt a műszak. A végén felálltunk, és egymást támogatva bevonszoltuk magunkat a kastélyba. Azt nem vettük észre, hogy egész idő alatt a kocsma egyik eldugott sarkából egy középkorú férfi figyelt minket, amerikai akcentussal a szemében...

2.

Az amerikai színre lép

Helyszín: Edelényi kastély

Ajánlott zene: Bëlga - Maria Morcos

Ajánlott ital: Ó-Hazai Mézes Szilva

Egy ember főbe lövi magát, aztán megkínál minket cigarettával. Az amerikait lenyűgözi a kastély, ezért sétapálcával veri a falait. Felfedezünk egy gombát, ám ez nem tetszik a TEK-es embernek, aki barátságot színlel. Bolygóról kiderül, hogy fekete-fehér a memóriája, miközben egy lyukra lelünk, amit eltakarunk egy zsalutáblával...

Sötét fellegek gyülekeztek Edelény egén. (Ez fontos infó, kérem, tartsák észben!) Mi próbáltuk tartani magunkat az absztinenciai fogadalmunkhoz, több, de inkább kevesebb sikerrel. Mindenesetre összeszedtük a szemetet, meg a sok mocskot, az anyagokat szépen sorba raktuk, a szerszámokat letakarítgattuk. Még a munkát is elvégeztük. Az egész folyamat abból állt, hogy a régi palát lebontottuk, és a tetőlécet cserélve visszaépítettük az újat. Ahol kellett, szarufát is cseréltünk.

Ment minden szépen, ha érdekelt volna a dolog, még büszkék is lehettünk volna magunkra. Ahogy így melóztunk, közeledett a dél, és ilyenkor meg szoktunk állni egy kis művelődésre. Ugyanis „színházba megyünk”. Az egész abból állt, hogy megnéztük a Kivégzőosztagot. A Kivégzőosztag egy szellemileg lemaradt illető volt, akinek az a szokása alakult ki, hogy minden nap e tájban bebiciklizik a kastélyba, és egy rögtönzött bírósági eljárást folytat le maga ellen. Nem tudom, honnan vette, de olyan szakszavakat vitt bele a szerepébe, hogy a Bárándy family tanulhatna tőle. A tárgyalás vége mindig ugyanaz: főbelövés általi halálra ítéli magát. Ilyenkor elővesz egy műanyag játékpisztolyt, és főbe lövi magát. Aztán elteker. Ma is túl volt a kivégzésen, és már ült volna fel a bicajra, amikor ez a hülye Bolygó a rejtekhelyünkről, ahonnan meg szoktuk figyelni, hangosan felkiáltott:

– Vádlott, álljon meg! – Szerencsétlen faszi azt se tudta, hol van, gondolkodás nélkül végrehajtotta az utasítást. Bolygó folytatta: – Ha van magánál cigaretta, azt azonnal tegye ki az oszlopra! – Emberünk benyúlt a zsebébe, és egy fél doboz Symphoniát tett a villanyoszlop betonjára.

– Most azonnal hagyja el az objektumot!

Bolygó végigkínált mindenkit cigarettával, és békésen pöfékeltünk, amikor Isi kocogtatta meg a vállam. Intett, hogy diszkréten kövessem.

Barátom a kastély bal szárnyába invitált engem, és az egyik szoba falára mutatott.

– Itt egy lyuk van!

– Milyen lyuk? – értetlenkedtem, de ahogy közelebbről megvizsgáltam, valóban egy rés volt a lepergett vakolat mögött. Kérdőn néztem Isire.

– Egy létrával véletlen levertem a vakolatot. Az egész kezem befér, és nincs mögötte semmi.

Körbejártuk a szobát, de utána nem volt már helyiség, vagy semmi, ahová ez a rés vezetett volna. Hirtelen ötlettől vezérelve előkaptam az ácskalapácsomat, és rávertem a több száz éves falra. Az úgy dohogott, mint ami mögött üreg van, és még egy kis vakolat lepergett. Ütöttem még párat, közben elküldtem Isit zseblámpáért. Mire visszaért, már akkora lyukat csináltam, mint a fejem.

Bevilágítottunk, és teljesen ledöbbentünk! A fal mögött egy templom vagy kápolnaszerű szoba volt befalazva...

Isi elsápadt. Az öregotthon vezetőjével szokott diskurálni néha, és ő mesélt neki egy hercegnőről, akit a szájhagyomány szerint befalaztak a kastélyba, és annak a szelleme szokott időnként kisérteni. A barátom mindig hajlamos volt a hülyeségre, de így, hogy valóban leltünk egy befalazott szobát, szerintem leszámol innen. Ránéztem holtsápadt arcára, és tudtam, hogy nem számíthatok a segítségére. De nem is bontottam volna tovább a falat. Odadűtöttünk a lyukra egy dokatáblát, és megfogadtuk, hogy addig nem beszélünk senkinek az esetről, míg ki nem találjuk, mi legyen a felfedezésünkkel.