This book is published with the support of the Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea).

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Fordította

Németh Nikoletta

Copyright © Kang Jiyoung, 2022

Translation © Németh Nikoletta, 2026

All rights reserved.

This translated edition is published by arrangement with Neobook Publishing Co. c/o Shinwon

Agency through Peters, Fraser and Dunlop Ltd.

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-625-5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Valentin Kristóf

Borítóterv: Földi Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Kést élezek. Ahogy a tompa pengét az elektromos köszörűhöz tartom, és megnyomom a gombot, a tartályból áramló víz benedvesíti a pengét. A fenőkő korpához hasonló szikrákat lövell forgás közben. A jól kovácsolt, kékes pengéjű kés úgy csillog a neonfényben, mint egy ezüstös sertefarkú hal.

A hús keményebb, mint a kés pengéje. Még az a henteskés is eltompul pár nap után, amivel puha bélszínt szeletelnek, ilyenkor a csuklót is nagyon megterheli. Az izmokat és az inakat metsző éles fém hozzám szól. Azt üzeni, most már elég, pihenni szeretnék. De az még messze van. A kés, amit élezek, Im úré volt, aki harminckét évig darabolta az állatok gyomrát a madzsangi húspiacon. Ujjnyi hosszú, keskeny, mint egy ár.

Im úr sosem cserélte le ezt a kést, amivel már vagy nyolcszor megszúrta a combját, elvágva az aortáját, és ami egy olyan formájú mély heget hagyott a combja belső oldalán, mintha egy kígyó csúszott volna végig rajta. Minden hajnalban elszánt tekintettel élezte tompa kését, mint aki számára a becsület mindennél többet ér, és ellenségein akar bosszút állni. Csak akkor dobta az újrahasznosítható szeméttárolóba a combját átszúró ellenfelét, amikor már egészen elkopott, akár a borotvapenge. Ám addig a csontozókés nem szabadulhatott ebből a bűzlő pokolból.

A megélezett késsel vártam, hogy a főnök asszony munkába álljon, azonban még akkor sem jelent meg, amikor az élelmiszerbolt már kinyitott, és a vásárlók szórólapokkal a kezükben tologatni kezdték a kocsikat. Tegnap eladott egy súlyos tömörarany-nyakláncot a második emeleti ékszerüzletben. Nyilvánvaló volt, hova megy ezek után. Egy Kakukkház nevű bűnbarlangba. Ezt úgy tudtam meg, hogy alkalmanként felhívott, hogy vigyek pénzt a szerencsejátékhoz. A Kakukkházat mindig megtöltötte a cigarettafüst és a kesernyés édes-savanyú sertéshús illata.

Hvatut játszott, s közben a kihűlt húst rágta. Néhány ezer von bankjegy tapadt az izzadtságtól ázott combja alá.

– Ünok, nem is tudtad? Tegnap bilincsben vitték el a főnöködet. – Ezt a pék asszony mondta, aki néha beugrott a Kakukkházba a főnök asszonnyal. – Azt mondják, tegnap este nyerő szériában volt, mikor rajtuk ütött a rendőrség. Úgy hallottam, ki kell üríteni az üzletet. Most mit fogsz csinálni?

A főnök asszony egykor a férje kérésére úgy tett, mintha lemondott volna a játékról. De amikor a férfi figyelme lankadt, mindig visszacsúszott, üzent a pék asszonynak, aztán eltűnt valahová. Amikor visszatért, a ruhájából enyhe cigaretta- és savanyú ételszag áradt. Valahogy a pék asszony túlélte a tegnap esti incidenst. Én viszont nem voltam ilyen szerencsés.

– Nem tudom. Mit tehetnék?

A bolt bezárása azt jelentette, hogy munkanélküli lettem. Levettem a kötényemet, egy láncot tekertem a fagyasztó fogantyújára, és a végére akasztottam a kulcsot. A három kést, amit magammal hoztam, újságpapírba csomagoltam, és egy nejlon bevásárlószatyorba tettem. Abban legalább szerencsém volt, hogy tegnap volt fizetésnap. Kinyitottam a pénztárgépet, és kivettem belőle az aznapi útiköltséget. Egy vont sem akartam veszíteni. Kihúztam a pénztárgép alatti fiókot, és elővettem egy jegyzetfüzetet. „Sim Ünok vagyok. Elvittem kétezer vont buszjegyre. Remélem, mihamarabb szabadulsz és újévkor találkozunk!”

Sim Ünok vagyok. Egy középkorú nő, aki most töltötte be az ötvenegyedik életévét. Özvegy. Munkanélküli. És anya. Van egy fiam, a drága Dzsinszop, aki leszerelés után készül újra visszatérni az iskolába, illetve egy lányom, Dzsina, akinek vág az esze, mint a borotva. A férjem öt évvel ezelőtt öngyilkosságot követett el. Harmincnégy éves kora óta cukorbetegségben szenvedett, mégis halálosan utálta, ha barna rizst kellett ennie. Először csak gyógyszereket szedett, de aztán ötvenhárom évesen, a halálához közeledve már nagy dózisú inzulint kapott. Betegsége előrehaladtával egymás után amputálni kellett a kis lábujjait, makuladegeneráció miatt pedig megvakult. Meglepő módon közel egy évig titkolta, hogy nem lát. Nem lehetett egyszerű csak a memóriájára hagyatkozva élni a mindennapjait, de nem beszélt vagy viselkedett másképp, mint amikor még látott. Aztán egy nap hirtelen kihajtott autójával a főútra, belehajtott egy újonnan megnyílt bár falába, és meghalt. Nem lehetett megállapítani, hogy szándékosan vetett-e véget az életének. De a rendőrség öngyilkosságnak minősítette a halálát, így a családunk egy fillért sem kapott a biztosítási pénzből, úgyhogy el kellett adnunk a hentesüzletet, hogy kifizethessük a kocsmában keletkezett kárt.

A fiunk középiskolába járt, amikor a férjem öngyilkos lett. Amint bekerült a főiskolára, belépett a hadseregbe, Dzsina pedig azóta őrült tanulásba kezdett. Ez a legjobb szó a megszállottságára. Napokat töltött azzal, hogy feladatokat oldott meg, ellenőrizte a választ, javította a megoldást, majd újrakezdte. Apró ajka állandóan mozgott, míg memorizálta az angol szavakat, megváltoztatta a 100 nagyszerű ember, aki naggyá tette Koreát című dal szövegét, hogy így a fejébe tudja vésni a történelemhez az évszámokat. Értékesítő tanácsadói állást kaptam a biztosítótársaságnál, amelyik korábban nem fizette ki nekünk a biztosítási pénzt, de mivel nem akadt senki, akinek eladhattam volna a portékánkat, nem lett jobb a helyzetünk. Kóbor macskaként bolyongtam egy ideig egyik helyről a másikra, mire megtaláltam a szupermarket hentesrészlegét.

Kisimítottam, majd eltettem a tárcámba a kétezer vonos bankjegyet, amit útiköltségként vettem ki a pénztárgépből. Így, hogy munkanélküli lettem, úgy döntöttem, inkább gyalog megyek. Elhaladtam a buszmegálló mellett. A tűző nap miatt kalapot viseltem. Felemeltem egy ingyenes hírújságot, hogy megnézzem az álláshirdetéseket. A kukásautó már elmehetett, mert már csak egy példány maradt belőle. Néha azon tűnődtem, a kukások és az újságosok talán egyezséget kötöttek. Legalább egy példányt mindig ott hagynak a magamfajta munkanélküliek számára, hogy továbbra is együtt élhessünk anélkül, hogy valaha is egymás szemébe kelljen néznünk.

Nem tudtam rávenni magam, hogy hazamenjek. Rettegtem a számláktól és a felszólító levelektől, amik már kifolytak a postaládámból. Elzavartam a szunyókáló galambokat, és leültem a padra. Kezembe vettem az újságot, és megigazítottam a szemüvegemet.

Tele volt álláshirdetéssel. Kerestek felszolgálót, konyhai előkészítőt, „kisegítőt keresek, aki gondoskodna rólam, mintha a bátyám lenne – Bora”, vendégmunkásokat, telemarketingest… Felszolgálói munkára inkább az olcsó munkaerőt jelentő kínai vendégmunkásokat veszik fel, ráadásul a vezetők nagyon ritkán alkalmaznak náluk idősebb dolgozókat. A konyhai előkészítői pozícióra szívesen jelentkeztem volna, de nagyon messze volt. Nem volt merszem felhívni a Bora nevű nőt, hogy megkérdezzem, férfi helyett nem lenne-e szüksége női alkalmazottra. Fogalmam sem volt, mit csinálhat egy hitelügyintéző, de ennél és a telemarketinges hirdetésnél is ötven évben határozták meg a korhatárt.

„40 év feletti háziasszonyt keresünk. Garantált havi 3 millió von, titoktartásért 500%-os bónusz jár, Smile”. Valahogy gyanúsnak tűnt, hogy egy negyven év feletti nőnek havi hárommilliós fizetést adnak, de a Smile név a végén megragadta a figyelmemet. A madzsangi húspiacos Im úr is így becézett engem, amikor elkezdtem tanulni a kés használatát. Olyan ember voltam, aki mindig nevetett. Akkor is, ha hibáztam, akkor is, ha elvágtam a kezem, és nevettem, miközben egy hatszáz kilós marhát daraboltam fel teljesen egyedül. Összességében, eddigi életem során mindig nevettem, amikor sírnom kellett volna.

Elővettem a mobilomat. A díjtartozás miatt már nem lehetett hívást indítani, csak óra funkcióját töltötte be. Dél lesz tizenöt perc múlva. Éppen ebédidő előtt vagyunk. Megszámoltam az érméket a zsebemben, majd bementem egy nyilvános telefonfülkébe. Óvatosan betárcsáztam a nyolcjegyű számot, majd vártam a kapcsolásra. Ötször csöngött ki a telefon anélkül, hogy bárki is felvette volna. Már éppen le akartam tenni.

– Helló, Smile vagyok.

Egy fiatal, jó kedélyű férfi hangja volt.

– A hirdetés miatt telefonálok. Mi szükséges a jelentkezéshez?

Tompán hallottam, ahogy a telefon másik oldalán a fiatal férfi odakiáltott valakinek. Olyan hatást keltett, mintha a tenyerével takarta volna a kagylót. „Főnök, megjelent már a hirdetésünk? Mondjam neki, hogy jöjjön el?”

– Csak jöjjön el az interjúra. A ginkgofákkal beültetett kereszteződésen induljon a rendőrkapitányság felé. Ott talál majd egy ötemeletes szürke épületet. Annak a harmadik emeletén vagyunk. Háromszázegyes szoba.

Mielőtt bármit is válaszolhattam volna, letették a telefont. Köszönés hallatszott, mintha vendég érkezett volna, majd csend lett. A ginkgofával beültetett kereszteződés otthonról gyalog mindössze húsz percre volt, remek alkalom egy kis mozgásra. Nem tudtam, ebben a szedett-vedett ruhámban megjelenhetek-e egy interjún, így egy pillanatra megálltam egy nőiruhabolt kirakatánál. Az üvegen visszaverődő képem mintha egy vidékről frissen a nagyvárosba érkezett egyszerű falusi lányé lett volna.

Kopott, elrongyolódott zöld blúzban és lenge nadrágban voltam. A szupermarket neve rá volt nyomva a bevásárlótáskára. Múlt héten daueroltattam a hajam, de nem tetszett, túl göndör lett. Ujjaimmal finoman átfésültem a fejem búbját, hogy lelapítsak egy makacsul ágaskodó tincset, majd bementem a közeli papírboltba. Hiába mondták, hogy nincs szükség semmire a jelentkezéshez, önéletrajz nélkül, üres kézzel érkezni mégiscsak udvariatlanság lett volna. Háromszáz vonért vettem egy önéletrajz sablonpapírt és egy borítékot, majd a papírbolt előtti napernyő alatt, egy kölcsönzött tollal elkezdtem kitölteni.

A Jebong Középiskolában végeztem. Ezzel ki is fogytam az információkból, amit a tanulmányok részhez írhattam. 2002–2013 között húsbolt üzemeltetése. A szakmai tapasztalat rovatába se tudtam mást írni. Elgondolkodtam rajta, hogy az alkalmi munkahelyeket mint a különféle piacokon végzett részmunkaidős munkát beírjam-e, de kétséges volt, hogy ezek valóban tapasztalatnak számítanának. Így az önéletrajzom mindössze két sorból állt. Egy pillanatra eszembe jutott, hogy rajzolhatnék orchideát vagy bambuszt az üres helyekre, olyat, amit még iskoláskoromban festettem, de aztán féltem, hogy bolondnak néznek, így inkább elengedtem az ötletet.

A szupermarketben vettem egy szelet castella süteményt és egy doboz tejet, majd lassan elindultam. Amint az éhség érzése elmúlt, eddig nem tapasztalt önbizalom töltött el. Azon gondolkoztam, nincs annál nehezebb munka, mint felhasítani egy állat hasát. Ezzel az elszántsággal a szívemben kihúztam magam, és határozottan felemeltem az állam. A szatyorba pakolt kések minden lépésnél fémesen csengő hangon egymáshoz koccantak. Attól tartottam, hogy az emberek, akik ezt hallják, furcsán, gyanakodva néznek majd rám, de végül mindenki olyan kifejezéstelen arccal sétált tovább a dolgára, mint ahogy a bankautomatáknál sorban álló emberek bambulnak. Erősebben megfogtam a táska fülét, és elhatároztam, hogy nem félek többé. Mert én nem egy szegény gyerek, egy esélyért kuncsorgó lány vagyok, sem egy magára hagyott vénasszony, hanem felnőtt nő. És így csak egyetlen ember segíthet rajtam: én magam.

Kicsivel egy óra előtt megálltam egy szürke, ötemeletes épület előtt. Az öreg biztonsági őr bóbiskolt, de amikor meglátott, katonásan köszöntött. Még soha nem láttam korábban, mégis lágy tekintettel nyelt el egy nyájas mosolyt. Persze, ez jobban esett, mint ha kéregetőnek néztek volna és elküldenek, mégis, azon tűnődtem, vajon ő is olyan-e, mint én, aki akkor is mosolyog, amikor valójában sírni lenne kedve.

Ahogy beléptem a liftbe, láttam, hogy a második és harmadik emelet gombja nem működik. Így kénytelen voltam a negyedik emeletet megnyomni, majd rövid ideig várakoztam. A tükörben megláttam az arcomon egy fehér foltot, olyan volt, mint valami száraz ekcémás seb, így gyorsan benyálaztam az ujjamat, és letöröltem.

Az épület szűk volt, és koszos, az emeleten két iroda nézett egymással szembe. A lépcsőkön rágógumi, megszáradt köpettel, cigarettacsikkekkel és összegyűlt porpamaccsal keveredett, kupacokban hevertek, mint a szénaboglya. Kötéltáncos módjára lavíroztam közöttük, majd mikor lejutottam a harmadik emeletre, ott találtam a 301-es irodát, pont szemben a lépcsővel.

„Smile Nyomozóiroda”, olvastam a feliratot.

Nyomozóiroda? Ez azt jelenti, hogy itt magánnyomozók dolgoznak? A filmekben és a sorozatokban a nyomozók mindig mások után kémkednek, vagy erőszakot alkalmazva hajtanak végre törvénytelen dolgokat. Hirtelen elbizonytalanodtam, és úgy éreztem, hogy elpazaroltam a háromszáz vont, az időmet, és még az amúgy is gyenge térdemet is megterheltem. Egy ilyen helyen vajon miért alkalmaznának engem, egy középkorú nőt?

– Asszonyom, kérjük, holnap hozzon még egy pohár joghurtot és egy energiaitalt!

A Smile iroda ajtaja kinyílt, és egy férfi egy üres csípősleveses tálat nyújtott ki az ajtón. Felismertem a hangját, ő volt az, akivel telefonon beszéltem.

– Ööö… én telefonáltam korábban… az állásinterjúra jöttem.

Miért is csúszott ki az a mondat a számon? Egyszerűen hátat fordíthattam volna, mintha nem hallottam volna semmit. Nem lett volna muszáj felfednem, hogy nem a joghurtos asszony vagyok.

– Szóval ön telefonált. Kérem, jöjjön be.

Zavartnak tűnt, a szája körül a ddzsamppongleves{1} narancssárga foltokat hagyott. Követtem őt az irodába. A szoba levegőtlen volt, étel- és dohos szag keveredett. Nem voltak függönyök, viszont az ablakok üvegeit feketére festették. A négy asztalon, valamint a bőrkanapén kívül alig lehetett más bútort látni.

– A főnök épp elment fogat mosni. Addig kér egy kávét?

Bólintottam, mire a fiatal férfi gyorsan leültetett a kanapéra, majd eltűnt. Mivel magánnyomozó iroda volt, azt gondoltam, tagbaszakadt férfiak ülnek bent, kártyáznak vagy alkoholt isznak. De az egész más volt, mint amire számítottam. Minden asztalon számítógép volt, a szoba kicsit rendetlen, de tele volt iratokkal és műanyag mappákkal, amelyek szorosan egymás mellett sorakoztak, mintha egy átlagos iroda lenne. A fiatal férfinak is, aki gesztenyeforma frizurát viselt, kedves volt a beszédmodora, nem tűnt rosszfiúnak.

Hátam mögé toltam a bevásárlószatyrot, és mint egy kisgyerek, kíváncsian nézelődtem a helyiségben. Lépések hangja hallatszott a folyosóról, majd hamarosan kinyílt az ajtó. Egy alacsony, középkorú férfi lépett be, halványszürke öltönyben, a vonásai kedvesek, ám a szemüvege mögül a tekintete mégis hidegnek tűnt.

– Főnök, megérkezett a hölgy az interjúra.

A fiatalember visszatért, egy tálcán két kávéval, majd elhaladt az idősebb férfi mellett, és letette elém. A kávé nem papírpoharakban volt, hanem nagy bögrékben. Az idősebb férfi egy zsebkendővel letörölte a szája szélét, majd sietve odajött a kanapéhoz, ahol ültem. Ahogy kezébe vette a bögrét, ujjainak kecses mozdulata magával ragadott. Talán tévedtem, és egy magánnyomozó iroda nem is olyan félelmetes, mint ahogy képzeltem.

– Örülök, hogy találkoztunk. Pak Theszang vagyok.

Felém nyújtotta sápadt, keskeny kezét, nem volt más választásom, mint megrázni.

– Sim Ünok vagyok.

Pak Theszang mélyen ülő szemével pislogva nézte végig az önéletrajzomat. Egy perc, két perc. A kelleténél jóval tovább fürkészte a mindössze kétsoros bemutatkozást. A szívem hevesen vert, attól tartottam, le fog hordani, amiért ilyen gyalázatos önéletrajzot nyújtottam át neki.

– Húsboltot vezetett? – tette le végre az önéletrajzot az asztalra. Válasz helyett valamiért félénk mosolyt erőltettem magamra. Láttam egyszerű arcvonásaimat a mögötte lévő tükörben. A szeplők, amelyek szezámmagként pöttyözték az arcom, egy ostoba, szegény nő benyomását keltették. – Akkor biztosan jól bánik a késsel is, igaz?

Bólintottam. Bár nem voltam olyan ügyes, mint a madzsangi Im család, a hús szeletelésében, a csontok aprításában és a hal feldarabolásában biztos volt a tudásom.

– Dzsunki, emlékszel a műanyag késre, amivel a tortát szeleteltük? Kérlek, hozd ide!

A fiatalember neve tehát Dzsunki volt. Elindult a sarokban lévő mosogatóhoz, és nemsokára egy fehér műanyag kenyérvágó késsel tért vissza, amit átnyújtott Pak Theszangnak.

– Ha nem túl nagy kérés, megtenné, hogy megmutatja, hogy tartja? Képzelje el, hogy a kést a marha bordái között vezeti át, mintha egy igazi kés lenne. Persze, ha lenne nálunk egy valódi kés…

– Áh… igazából van nálam kés!

Nem tudtam pontosan, a késnek és a munkának mi köze lehet egymáshoz, de mégis előhúztam egyet a hátam mögött lévő bevásárlótáskából. Azt képzeltem, hogy éppen a szeletelő munkámat végzem, finoman megdöntöttem a kést, és a levegőt szeleteltem, mintha a mélyvörösre érlelt marhahús bordájába vágnék.

– Emelje meg egy kicsit a kés végét. Nem, inkább emelje fel a karját. Igen, igen. Pontosan így.

Elégedettnek tűnt. Egy pillanatra lehunytam a szemem. A sűrű sötétségben egy hatalmas vadállat fekete szőrét kezdtem eltávolítani. Feltárult a hús halvány rózsaszín színe, és a friss vér éles, de mégis illékony szaga elérte az orromat, majd el is tűnt. A penge átvágta a húst, majd a szétvágott résen keresztül behatolt egy újabb rétegbe. A mozdulataim ritmusába és ütemébe egy kis öröm is vegyült. Mintha hirtelen lenne egy lelkes közönség, amely csodálja a munkám, ez a gondolat pedig furcsa élvezettel töltött el.

– Elég volt. Nyugodtan üljön le.

Pak Theszang hangjára kinyitottam a szemem. Ismét az idegen irodában voltam. A kést, amelynek nyele nedves volt az izzadtságomtól, visszatettem a bevásárlótáskába. Most, hogy véget ért a feladat, egy kis szégyen fogott el az iménti szenvedélyes mozdulatok miatt.

– Köszönöm, hogy az első találkozásunkkor eleget tett egy ilyen nehéz kérésnek.

Pak Theszang arca enyhén elvörösödött. Elmagyarázta, hogy valójában azzal a hirdetéssel, amelyet láttam, adatkutató asszisztenst kerestek. Bár több jelentkező is akadt, mind csupa ügyefogyott háziasszony volt, akik nemhogy mások magánéletének kifürkészésére nem voltak alkalmasak, de maguk is csak azért vetették bele magukat az egészbe, hogy valahogy előteremtsék a pénzt saját házasságtörő légyottjaikra.

– Engedje meg, hogy egyenesen a lényegre térjek. Legyen a bérgyilkosunk. Hisz mindannyiunknak akad legalább egyvalaki az életében, akit legszívesebben megölne, nem igaz? Ha ön, Sim asszony, meghozza ezt a döntést, mások helyett teljesítheti azoknak az ártatlan embereknek a kétségbeesett kívánságát.

Meglepetésként ért, hogy Pak Theszang szerint az én szerény külsőm, a tehetségem a kés forgatásához és a hátrányos családi környezetem mind-mind ideális feltételek ahhoz, hogy gyilkos váljon belőlem. Amikor kiejtette a „gyilkos” szót, hosszú idő után először hagyott cserben a hólyagom, és éreztem, hogy átnedvesedik az alsóneműm. A lábam remegett, képtelen voltam felállni. Bérgyilkos. A világban valóban léteznek bérgyilkosok? Nehezen tudtam hinni a fülemnek.

– Úgy veszem, mintha semmit nem hallottam volna. A számra lakat került, úgyhogy emiatt ne aggódjon. Én tényleg, de tényleg hallgatag ember vagyok, a titok nálam biztonságban van.

Remegő kézzel markoltam meg a bevásárlószatyor fülét. Egy pillanatra sem akartam tovább maradni, féltem, hogy egy olyan embernek leszek a következő célpontja, akinek mások kiiktatása a hivatása. Két gyermekem volt, akik még gondoskodásra szorultak, menekülnöm kell. És ha sikerül megszöknöm, otthon az összes villanyt le kell kapcsolnom, behúzni a függönyt, bezárni az ablakokat, és hasra vágódva, némán lapulni. Hiszen már tudom, kik is ők valójában, miért hagynának életben? Legalábbis a filmekben soha nem szoktak ilyet. Az imént még teljesen átlagos irodának tűnő helyiség most baljós bűntanyának tűnt.

– Sim asszony!

Pak Theszang hangja kizökkentett a gondolataimból. Nem szerettem az „asszony” megszólítást. A szupermarketek vezetői is gyakran így szólítottak: „Sim asszony, ne hagyja, hogy a víz kifolyjon a padlóra!”, vagy „Sim asszony, bármilyen sürgős is, a mosdót csak ebédidőben használhatja.” A világomban az „asszony” kifejezés valahogy lekezelőbb volt, mint a „néni”.

– Még egyszer mondom, mi, asszonyom, alkalmazni szeretnénk önt. Szükségünk lenne önre.

Földbe gyökerezett a lábam. Egy csepp, nem tudtam, könny volt-e vagy hideg veríték, a cipőm orrára hullott, nedves foltot hagyva maga után. Pak Theszang hanghordozása, ahogy asszonyomnak nevezett, egészen más volt, mint a korábbi feletteseim lekezelő stílusa. Amint odanéztem, egy aranyrudat húzott elő a páncélszekrényből, és felém nyújtotta. Meglepő volt, hogy egy ilyen kis irodában ilyen értékes nemesfém lapul. Bár úgy gondoltam, ha már bérgyilkosok is léteznek a világon, akkor talán egy aranyrúd sem akkora különlegesség.

– Ha készpénzre váltjuk, ez körülbelül hetvenmillió vont ér. Van még két darab ott bent. Ha segít megoldani a jelenlegi feladatunkat, egyet magának adok.

Hetvenmillió von! Három évig kellene dolgoznom napi tíz órában ennyi pénzért, minden fillért félrerakva. Ennyi pénzből lakást bérelhetnék, mielőtt a jövő hónapban végleg elfogy a kaucióm, mert nem tudom fizetni az albérletet. Visszairathatnám Dzsinszopot az egyetemre, rendezhetném a felhalmozott közüzemi számlákat és adókat, sőt, még Dzsinának is tudnék különórát fizetni. Hetvenmillió von akkora összeg, amely boldoggá tehetne mindenkit, ha nem állna útjába a bűntudattal vegyes büszkeségem.

– Tényleg ideadja ezt az aranytömböt?

Pak Theszang szelíden bólintott. Szorult helyzetemben nem hivatkozhattam a lelkiismeretemre vagy a józan eszemre. Részmunkaidős keresetből neveltem fel a gyerekeimet, nagy nehezen, szűkösen, most pedig láttam magam előtt a jövőjüket: jelentéktelen egyetemekre járnak majd, bizonytalan állások között hányódnak idegen városokban, és végül, akárcsak én, idősödő részmunkaidősként fejezik be az életüket.

– Akkor gyilkos leszek. Hetvenmillió vonért.

Pak Theszang elmosolyodott, mire a mellette álló fiatalember is felnevetett, kissé zavartan. Nem gúnyos nevetés volt ez. Inkább egyfajta önirónia, amely kicsúszott belőlük, mert ők is ugyanazokat a gondolatokat hordozták magukban, mint én.

– Asszonyom, nevezzük problémamegoldó embernek, ne gyilkosnak.

Nem volt igazán vicces megjegyzés, de én is elmosolyodtam. Madarat tolláról.

– Akkor ezennel úgy veszem, hogy elfogadta az állást. Nyugodtan használja azt a kést, amit már megszokott. Az öltözéke maradhat kényelmes, mint most is, senki sem sejtheti meg, hogy Sim asszony bérgyilkos. Holnap reggel hétkor elmegyünk önért az önéletrajzban megadott címre. Egy napra, mondjuk úgy, elutazunk egy kis kiképzésre. Ja, és még valami, íme egy kis költőpénz az induláshoz.

Pak Theszang kinyitotta a széfet, és több ötvenezer vonos bankjegyet tett egy borítékba. Mielőtt bármit is mondhattam volna, a boríték már a bevásárlószatyorba került. A kés pengéje egy kicsit csilingelt, ahogy hozzácsapódott. A pénz súlya… valaki életének súlya volt. A biztonsági őr sunyi mosolyára és tisztelgésére egy futó pillantással válaszoltam, majd elkomorodva hátat fordítottam.

A nap még mindig égetően tűzött. Amikor beléptem a harmincmilliós kaucióval és havi háromszázezres lakbérrel bérelt, ötven négyzetméteres lakásba, kis híján összecsuklottam. Át sem öltöztem, csak lerogytam a földre. A tévé bekapcsolva maradt, az esti hírek úgy zümmögtek a fülemben, akár egy soha el nem múló fülcsengés.

Tíz óra után egy kicsivel Dzsina belépett a bejárati ajtón. Sápadt volt a fáradtságtól.

– Anya, kérek valamit enni.

Szó nélkül letöröltem a konyhaasztalt, majd megterítettem. Talán mert sosem tudtam rendesen táplálni, Dzsina válla különösen beesettnek tűnt. A nyaka tövénél kidudorodó kis, diónyi csont is szánalmat ébresztett bennem.

– Dzsina, holnap este nem biztos, hogy hazajövök. Megleszel?

Dzsina fel sem emelte a fejét a szótárból, amit evés közben olvasott.

– Miért?

Raktam egy kis sült halat a kanalára.

– Mert az üzletben rengeteg a munka.

– Bármennyire is sok a munka, az csak egy üzlet, miért kellene ott maradnod éjszakára? Talán van valakid?

Dzsina okos lány volt. Az üzlet tizenegy órakor zárt, nem volt jó ürügy az éjszakai távollétemre.

– Méghogy van valakim? – vágtam rá. – Micsoda butaság! Csak elvállaltam egy kis pluszmunkát. Halotti toron szolgálok fel. Kivasalok neked három blúzt, beteszem a szekrényedbe, hogy legyen tiszta ruhád.

Mély levegőt vettem, figyeltem Dzsina reakcióját. Megkönnyebbültem, mikor bólintott. Épp ekkor jött be Dzsinszop, és leült az asztalhoz.

– Anya, én mindjárt elalszom, úgyhogy csak egy fél adagot kérek.

– Kemény a munka, ugye?

Dzsinszop arca is hasonlóan megviselt volt. Azt mondta, saját erejéből akar visszairatkozni az egyetemre, így esténként futárkodott, nappal pedig egy kisboltban dolgozott.

– Korán keltem, fáradt vagyok.

Az apjára ütött, szelíd tekintetű, vékony testalkatú fiú, és válogatós. A vacsoraasztalnál is csak egy-két köret felé nyúlt a pálcikáival, a többihez hozzá sem ért.

– Ha túl nehéz, abbahagyhatod. Majd valahogy megoldom.

– Még van idő a visszairatkozásig, ne aggódj. Amint megkapom a fizetést, elintézem.

Dzsinszop ajka repedezett volt, a haja átizzadt, megszáradt, majd újra átnedvesedett, és mivel már rég időszerű lett volna a hajvágás, a tincsek a nyakára lógtak. Az izomlazító tapasz testéből áradó, szúrós szagától könny szökött a szemembe.

Amikor a gyerekek elaludtak, összepakoltam a táskámat. Egy régi tréningruhát, inkontinenciabetétet, zoknit, fésűt, kozmetikai mintákat, fogkefét, fogkrémet, rágcsálnivalót, szemüvegtörlőt, mobiltöltőt, magas koleszterinszint elleni gyógyszert pakoltam össze. Máskor, ahogy lehajtottam a fejem a párnára, azonnal elaludtam, most azonban csak akkor sikerült elszenderednem egy kicsit, amikor Dzsinszop dolgozni indult. Elkísértem Dzsinát az iskolába, többször ellenőriztem a gázt, majd elhagytam a lakást. A táskával a kezemben kiléptem az apartman elé, mire egy ott várakozó ezüst autó röviden rám dudált.

– Jaj, sokáig vártak?

Pontban hét órakor érkeztem, úgy tűnik, ők is siettek.

– Mi is most értünk ide.

A hátsó ülésen a tegnap látott fiatalember feküdt, mélyen aludt. A csomagomat betoltam a műszerfal alá, majd beültem az anyósülésre. Férjem halála óta most ültem először személyautóban. Pak Theszang rutinos kézzel vezette ki az autót abból a kisvárosból, amely eddig béklyóként tartott minket fogva. Az egyetlen sávos úton nem dudált, nem előzött, csak nyugodtan haladt. Ott, abban a csendes tempóban hirtelen arra gondoltam, talán valaha ő is olyan szörnyű balesetet szenvedett, mint a férjem. És talán csodával határos módon túlélte, s most úgy él tovább, mintha bizonyítani akarna valamit, rendíthetetlenül, mintha csak ezért maradt volna életben.

Egy idő múlva megálltunk egy Dzsangpjong megyei nyaraló tágas udvarán.

– Asszonyom, szálljon ki, majd én hozom a csomagjait.

Bár jóval fiatalabbak voltak nálam, mégis zavart a gondolat, hogy férfiakkal kell egy fedél alatt aludnom. Ők azonban úgy bántak velem, mintha az anyjuk vagy a nővérük lennék, a beszédükben és viselkedésükben sem volt semmi feszélyezettség.

Amint kipakoltunk, Pak Theszang elővett a csomagtartóból egy ember nagyságú párnát, odabent nekitámasztotta a falnak, és megmutatta, hogyan lehet egyetlen vágással felhasítani valaki hasát.

– Asszonyom, az ember egészen más, mint egy marha vagy egy disznó. Sokan azt hiszik, hogy a bérgyilkos csak egy ostoba, iskolázatlan alak, valami alvilági csavargó, de ez egyáltalán nem így van. A bérgyilkos olyan, mint egy orvos, csak éppen engedély nélkül dolgozik. Amikor én először kezdtem tanulni a késhasználatot, bonctannal indítottam. De önnek már megvan az alapja, asszonyom. Ezért is merek nyugodt szívvel nekilátni a tanításának.

Pak Theszang testes, kissé lomha embernek tűnt, de egy pillanatra elcsendesedett, nyugodt arckifejezéssel fürgén megmarkolta a kést, és egyetlen mozdulattal felhasította a hatalmas párnát. A jól megélezett penge könnyedén siklott át a ritkás csillagmintával nyomott poliészter szöveten. Mintha csak vízbe mártotta volna a kezét, vagy mintha a szélben szappanbuborékot fújna. A párna egy ideig még állva maradt, ő azonban hátat fordított, és a konyha felé indult. Már eltűnt a szemünk elől, mikor a párna végre eldőlt, fehér vattát ontva magából. Dzsunki később azt mesélte, hogy Pak Theszang mestersége olyannyira kifinomult volt, hogy még Japánból is hívták dolgozni.

– Ez más, mint a japán harcművészetben oly híres mozdulatkezelés, a „szabaki”.

Mi egymás közt a test felbontását „szabakinak” neveztük. Pak Theszang keze másféle tudást hordozott, mint a madzsangi Im mesteré, aki a leölt állatokat a hasznos részeik alapján darabolta fel, és ez nem igényelt mást, mint hogy az ember gyakorlott kézzel, egy megszokott sorrend szerint végezze a mozdulatokat, akár egy jól betanult termelő. Időnként lecseréltük a kést, ha szükség volt rá, és ha elakadtunk, megkértük a segédünket, hogy segítsen eltávolítani a hártyákat és kivágni az inakat. De egy bérgyilkos teljesen egyedül van, a kezdetektől a végső pillanatig. Kést sem cserélhet közben, és ha egyedül nem tudná megcsinálni, nem hívhat segítséget. Csak egyetlen esélye van, ha abban a pillanatban nem tudja maradéktalanul megmutatni, mire képes, akkor vége.

Félelemmel és tisztelettel figyeltem őt. Talán megérezte, mert kedves mosollyal fordult felém.

– Elmegyek vásárolni, együnk, mielőtt folytatjuk.

Közösen készítettük el az ételt. Dzsunki a rizst mosta, Pak Theszang a szójababot főzte. Én tvendzsanglevest{2} készítettem spenóttal, egy csipet sóval ízesítve a babot. Kimcsilevest főztem lapockából, amit durvára vágott hagymával és uborkával, friss édes-savanyú körettel tálaltam, majd marhaszegyet pirítottam mungóbabcsírával. A három kanál egyszerre mozgott, a kimcsi egy pillanat alatt el is fogyott. Egyáltalán nem fogyasztottunk alkoholt vagy dohányt, azon az estén Pak Theszang hőstetteiről hallgattunk történeteket, és öt üveg narancslét ittunk meg.

Azt álmodtam, hogy egy forgalmas hentesüzletben állok, késpenge nélkül, tehetetlenül. „Öt kiló lapockát!” „Két kiló daráltat kérek!” „Nekem meg öt kiló marhaoldalast!” Ki kellett volna mérnem a húst, mégsem tudtam, csak toporogtam, miközben egyre feszültebb lettem. És akkor, teljes csöndben, kinyílt az üzlet ajtaja, és belépett a férjem, nem úgy, ahogy az utolsó napjaiban kinézett, megfáradtan és megtörten, hanem amikor fiatal volt, életerősen, egészségesen, olyan arccal, mint Dzsinszopé. A fiatal férjem átverekedte magát az emberek között, és odalépett hozzám. Én elvarázsolva nyúltam felé: „Férjem…” De a szó megakadt bennem. Ő mégis csak mosolygott, mintha mindent tudna, majd belenyúlt a dzsekije zsebébe, és átnyújtott nekem valamit. Egy egészen apró kést, alig akkora volt, mint egy ujjperc. Nemhogy húst, még egy csokis pitét se lehetett volna vele feldarabolni. Ahogy kezembe vettem a kést, harag öntött el, és még álmomban is mérgesen kiabálni kezdtem rá. És akkor a kés egy ujjpercnyivel nagyobb lett. Csodálkozva felkiáltottam, mire a penge tenyérnyi hosszúságúra nőtt. Most már eljutottam arra a gondolatra, hogy ezzel akár húst is lehetne szeletelni. Épp újra rá akartam ordítani, mikor megszólalt a férjem:

– Ünok, miért nem hámozunk inkább gyümölcsöt? Én már nem szeretem a hús szagát. Mit tanulnak ebből a gyerekek? Hagyd abba a késforgatást. Ne csináljuk tovább.

Dühösen felugrottam az ágyból. A férjem, aki egész életében szemernyit sem segített, most, hogy végre valami megélhetési lehetőség kínálkozott, szinte örömét lelte abban, hogy akadékoskodjon. Ráadásul úgy tett, mintha elvárná tőlem, hogy a legmagasabb erkölcsi mércék szerint éljem az életem, miközben ő maga már rég elmenekült a másvilágra, felelőtlenül. Teljesen abszurd volt, hogy pont az a valaki oktatott most ki engem, hogy mit látnak és mit tanulnak tőlem a gyerekek, aki így magamra hagyott. Minél inkább erősködött, hogy ne csináljam, annál inkább úgy éreztem, muszáj megtennem.

A kiképzés során megtanultam Pak Theszangtól, hogyan kell leszúrni egy embert, észrevétlenül közel kerülni a célponthoz, és miként lehet megkülönböztetni azt, akit meg kell ölni, attól, akit tilos bántani. Mindezt gondosan lejegyeztem abba a kis noteszbe, amit még a biztosítótól kaptam. Csak épp a kifejezéseket cseréltem le: a megbízó lett a vendég, a célpont a hús, a gyilkosság szeletelés, a bérgyilkosság értékesítés lett, az információgyűjtés pedig beszerzés. Nem kockáztathattam, hogy a gyerekeim egyszer csak belepillantanak és gyanút fognak.

Az első megbízóm egy félszemű férfi volt. Kora hatvanas éveiben járhatott, vastag aranyláncot viselt, és egy hatalmas borostyánkővel díszített gyűrűt hordott. Alig lépett be az irodába, már utasította Dzsunkit, hogy kávé helyett zöld teát és egy doboz Esse Change cigarettát hozzon neki. Ügyet sem vetve rám, szélesre nyitott lábakkal kényelmesen hátradőlt a kanapén. Nemcsak fél szemére volt vak, a másik szeme is ködösen elhomályosult, akár a férjemé, amikor örökre lehunyta. Pak Theszang állva maradt, úgy mutatott be.

– Ez itt Sim Ünok asszony. Őt bízzuk meg az ügyével.

A félszemű úgy tűnt, csalódott, amiért a megbízott bérgyilkos egy nő, ráadásul már nem fiatal, hanem egy idős ajumma.

Éppen ekkor jött vissza Dzsunki a teával és a cigarettával.

– Nem értem, miért éppen őt választotta. Miért nem a fiatalabbak valamelyikét…

A félszemű cigarettát gyújtott, miközben Dzsunki gyorsan bekapcsolta a légtisztítót.

– Bízza ránk az ügyet, a Smile hírnevét tesszük fel rá, hogy tisztán, gyorsan megoldja.

A félszemű ivott a teából, majd lassan megrázta a fejét.

– Ha az ember egyszer ilyesmit elkövet, nincs visszaút. És ha hibázik, ki ül majd a rács mögött, hmm?

Pak Theszang egy papírt vett elő, és ráírt valamit, majd átnyújtotta a félszeműnek.

– Nézze, a Smile Nyomozóiroda a titoktartás szempontjából az elsők között van. Dzsunki még nem tud embert ölni, de Sim asszony már régóta dolgozik a szakmában, ő valódi profi. Asszonyom, vegye kezébe a kést egy pillanatra.

Felálltam, és megragadtam az asztalon heverő kést. Ahogy Pak Theszangtól tanultam, kissé megdöntöttem a pengét, súlypontomat lejjebb vittem, és egyensúlyt tartva úgy álltam, mintha tényleg át akarnék szúrni egy bordaközt.

– Az a legfontosabb, hogy Sim asszony képes észrevétlenül bejutni. Mondja meg, hogyan tudna egy férfi megölni egy fürdőház-tulajdonost, aki egész nap a női részlegen tartózkodik?

Igaza volt. A félszemű férfi azt kérte, hogy öljem meg egy ccsimdzsilbang, egy fürdő- és szaunakomplexum tulajdonosnőjét, a saját exfeleségét, akivel harminchárom éven át élt egy fedél alatt. Most meg, azt mondta, az asszony az új férjével együtt emigrálni készül, és arra biztatja a félszeművel közös fiukat, hogy csapolja le az apja vagyonát. Őszintén szólva azon gondolkodtam, valóban halálos bűn-e ez. De az első megbízást nem lehet csak úgy visszautasítani.

A félszemű lehunyta a szemét, bozontos szemöldöke megrándult, és hosszasan töprengett. Aztán hirtelen felmutatta a hüvelykujját, majd felállt.

– Aki az igazságot akarja helyreállítani, annál nem számít, hogy asszony az illető. Dolgozzunk jól együtt.

Mindhárman megkönnyebbülten sóhajtottunk.

– Mi volt az a papír, ami az előbb előkerült? – kérdeztem, miután a férfi elment és fellélegeztünk. Dzsunki gyorsan odasúgta a választ.

– Ez egy öngyilkossági nyilatkozat. Ha kiderül a dolog, akkor mi, a Smile Nyomozóiroda teljes vezetése ott helyben öngyilkosságot követünk el, hogy eltüntessük a nyomokat…

Én döbbenten néztem rá, majd kikerekedett szemmel figyeltem az ablaküvegen át, ahogy a félszemű férfi eltűnik a távolban.

– Ebben az aranyrúdban életbiztosítási díj is van. Ha netán valami balul sülne el, feltétlenül eljuttatjuk a gyerekeinek.

– És ezt most mondja? Én soha nem fogom magam mögött hagyni a gyerekeimet, és véget vetni az életemnek, értette? – kiáltottam, miközben alig bírtam visszatartani a könnyeimet.

– Az önkéntes halálozási nyilatkozat csak az alkalmazottakra vonatkozik. Ön viszont szabadúszó, asszonyom. Nem kényszeríthetjük öngyilkosságra azt, akinek még a társadalombiztosítást sem fizetjük.

Pak Theszang közben fogkrémet nyomott a fogkefére, és elindult a fürdőszoba felé. Ez volt az első alkalom, hogy előnyt jelentett számomra a megbízotti státusz. Szégyenkezve, elkerülve Dzsunki, az állandó alkalmazott pillantását, a teakonyhába rejtőztem.

Rögtön nekiláttam a munkának. Mindennap betértem a csimcsilbangba, amelyet a félszemű volt felesége üzemeltetett. Bár csimcsilbangnak hívták, valójában inkább termálfürdőre hasonlított. A tetőn szabadtéri medence terpeszkedett, volt hóesés-szoba, ametisztszauna, germániumos forró fürdő, összesen tizenkét, sportpálya méretű fürdő- és pihenőtér várta a vendégeket. A női részleg pultjánál ülő tulajdonost azonnal felismertem. Ugyanaz az arc volt, mint a fényképen, amit a félszemű mutatott: Jun Hidzsa.

– Ó, azt hittem, tetovált szemöldöke van, de hát nem is! Ez bizony megérte a pénzt.

Dicsérő szavakkal közeledtem a pulthoz. A körmét reszelgető, teltkarcsú nő azonnal felkapta a fejét, és örömmel fogadott.

– Dehogy, nem tetoválás! Igazából félig tartós smink, csak senki nem veszi észre a különbséget. Maga miért nem próbálja ki? Ott a hölgy a szomszéd szobában, igazi profi.

Hidzsa elégedett mosollyal nézett saját szemöldökére a kézitükörben. Én közben megdicsértem mandula formájú körmeit, nyaka feszes bőrét és kiváló üzleti érzékét. Ugyanakkor panaszkodni kezdtem saját nyomorúságos helyzetemről és idő előtt megöregedett küllememről. A viszonyításból fakadó fölény érzete lassan felpezsdítette Hidzsa tekintetét, szinte láttam, ahogy elönti a jókedv.

– Na, most már mennem kell. Mindjárt vége a sulinak, jön haza a lányom. Én is szívesen csináltatnék valami tartós sminket vagy hogy is hívják. Ugye megmutatja holnap?

Kedélyeskedve búcsúztam el a távozásom miatt kissé csalódott nőtől, és kiléptem a fürdőből. Másnap aztán Hidzsa unszolására megcsináltattam a szemhéjamat, amit igazából nem is akartam, ő pedig cserébe sütőtökös szikhjét{3} hozott ajándékba. Végeérhetetlen csacsogásba fogtunk színészekről, énekesekről, híres bandák tagjairól, arról, ki a legszexibb férfi a mai világban, aztán együtt mentünk be az ametisztszaunába, ahol elszundítottunk. Másnap megmasszíroztam a hátát, az azt követő napon meg a saját készítésű kimcsimet cipeltem be neki, zihálva.

Egy hónap telt el így, mire Hidzsa „húgomnak” kezdett szólítani.

– Nővérkém, sosincs szabadnapod?

Keresnem kellett egy alkalmat, amikor nincs körülötte senki, de úgy tűnt, ilyen ritkán van.

– Évente csak egy napot pihenek.

– Mikor van az?

Hidzsa közben joghurttal kente be az arcát, és mosolyogva válaszolt.

– Holnap.

– Hogyhogy éppen holnap, a legnagyobb forgalomban?

– Mert holnap van a szülinapom. A családot és a barátokat hívtam, egy kis partit rendezünk a tetőn. Van kedved jönni?

Ideje volt a tettek mezejére lépni.

– Biztosan csak a legjobb barátaid jönnek… biztos, hogy jöhetek?

– Mostanában te vagy a legjobb barátnőm. Gyere, érezd jól magad! Még grillezünk is.

Kedvesen elbúcsúztam Hidzsától, és távoztam a fürdőből. A halántékomon már verejték gyöngyözött, remegett a lábam, képtelen voltam lemenni a metróhoz. Végül sikerült egy taxit fognom, és amikor visszaértem az irodába, az addig tartott feszültség hirtelen kioldódott bennem, és egyszerűen lerogytam a székre.

– Mi a baj, asszonyom?

Pak Theszang odasietett, és megtámasztott. Csak miután ittam pár korty vizet, Dzsunki meg jól megdörzsölte kezem-lábam, tudtam végre kinyitni a számat.

– Nyugodjon meg. Ha minden a terv szerint halad, nem lesz semmi baj.

A terv, amit Pak Theszang kieszelt, így szólt: természetesen részt veszek Hidzsa születésnapi buliján, majd, amikor a vendégek lassan elkezdenek szállingózni, én is úgy teszek, mintha távoznék, de közben elrejtőzöm az egyik üres szaunában. Amikor Hidzsa egyedül marad vagy elmegy a mosdóba, kilépek rejtekhelyemről, és a megfelelő pillanatban lesújtok az előkészített késsel. Ha azonban lenne szemtanú, vagy Hidzsa nem halna meg azonnal, és sikítani kezdene, a legfontosabb, hogy azonnal hívjam fel Pak Theszangot. Ő megoldja a dolgokat. Én azonban még mindig nem éreztem teljesen biztonságban magam.

Otthon képtelen voltam a gyerekeim szemébe nézni, így rosszullétre hivatkozva korán lefeküdtem. Egész éjjel azt álmodtam, hogy minden irányból kések repülnek felém, és el kell hajolnom előlük. Amikor reggel felkeltem, baljós előérzetem támadt, mintha az álom valami távoli jövőt jósolt volna meg, reszketve kevertem a kávét.

– Anya, te mostanában mindig a fürdőbe jársz. Még szemhéjtetkót is csináltattál. Gyanús vagy…

Dzsinának szünete volt, mégis mindennap bejárt az iskolába. Arra gondoltam, ha sikerül túladni az aranyrúdon, veszek neki egy jó adag márványos marhahúst, hogy végre egy jót ehessen. A nyugtalanságot próbáltam feloldani a forró kávéban.

– Most a szaunában dolgozom, ezért kicsit később érek haza.

Felvettem azt a régi, elefántcsontszínű kosztümöt, amit a gyerekek ballagásán viseltem. De ahogy eszembe jutott, mi van, ha vér fröccsen rá, gyorsan átcseréltem egy fekete ruhára, a jól megélezett kést pedig az álkrokodilbőr táskámba tettem.

A fürdőbe tartó buszra szállva az ismerős sofőr köszöntött. Nyugodt arccal biccentettem neki, és leültem az üres helyre, miközben kifelé néztem az ablakon. Pak Theszang autója szorosan a busz mellett haladt. Amint arra gondoltam, hogy nem vagyok egyedül, enyhült a szorongásom.

A fürdő tetőteraszán egy csoportra lettem figyelmes, akik épp grillezéshez készültek. Odamentem Hidzsához, és átadtam neki egy borítékot, benne százezer vonnal.

– Ugyan már, miért hoztál ajándékot? Üres kézzel is jöhettél volna, senki nem szólt volna semmit.

– Nem tudtam, minek örülnél. Ez csak egy üveg bőrmegújító esszencia ára.

Hidzsa dicsekedve lengette a borítékot a többiek felé. Egyszer csak feltűnt egy olajos bőrű férfi, a negyvenes éveiben járhatott. Karját átvetette Hidzsa vállán.

– Ő itt Sim Ünok, az egyik törzsvendégem. Ugyanabból a városból származik, mint én, igazán kedves hölgy.

A férfi hanyagul felém biccentve üdvözölt.

– Ő itt a férjem. Talán svindlernek tűnik, de a Fülöp-szigeteken informatikai céget vezet. Mostanában elég jól keres – súgta vidáman a fülembe.

Méghogy informatikai cég… biztosan valami szerencsejáték-oldalt üzemeltet. Elhessegettem a gondolatot, és lassan körbenéztem, a fiú után kutatva. A huszonéves srác a tetőkorlátnál állt, kísértetiesen hasonlított az anyjára. Közömbös tekintettel szívta az elektromos cigarettát. Ő lett volna az, aki, kihasználva, hogy az apja látása romlik, szép lassan kicsalta a részvényeket, hogy átvegye a céget? Nem tűnt törtetőnek. Úgy gondolom, minden családban a szülők a probléma forrásai, a gyerekek nem tehetnek róla.

A születésnapi buli sem volt nagy szám. Az emberek jókedvűen ették a grillezett húst, azután sorra vették át a mikrofont, amibe visszhangozva olyan régi dalokat énekeltek, amelyek szövegét mindenki fejből tudta. Aztán fürdőztek egy sort a tetőmedencében. Eközben néhány vendég, aki jócskán felöntött a garatra, már elindult haza. Miután a húszfőnyi társaság a felére csökkent, én is halkan felálltam, és úgy tettem, mintha indulnék.

– Unni, lassan én is indulok. Nagyon finom volt a hús.

Hidzsa arca piros volt, mint egy érett paradicsom. Magához ölelt, és egy csókot nyomott az arcomra.

– Rendben, holnap találkozunk. Másnaposság ellen menjünk együtt malatangot{4} enni.

Úgy tettem, mintha valóban távoznék, a cipősszekrényhez mentem, kezembe vettem a cipőmet, majd lesurrantam az alsó szinten lévő ametisztszaunába, a mosdó mellett. Bár az ajtót bezártam, a zsivaj és a zene moraja mint zakatoló szívdobbanások szivárogtak be a szobába. Vártam, hogy véget érjen a zajos mulatság. A sötétben a mobiltelefonom halkan rezegni kezdett. Pak Theszangtól jött egy üzenet a Telegramon: „Tiszta a levegő?” Válaszként csak annyit írtam: „Igen.” Már majdnem tizenegy óra volt, mire az utolsó vendégek is távoztak. A tejüveg mögül óvatosan kikémleltem. Megláttam Hidzsát, ahogy a tetőről jön lefelé.

– Drágám, elmegyek a mosdóba, addig szedd össze az edényeket.

Hidzsa fáradt, elnyújtott hangja szűrődött felém. A papucsának csoszogó hangját is hallottam, ahogy elindult a mosdó felé. Ez volt az egyetlen esélyem. Kinyitottam a táskám, és előhúztam a kést. Még a sötétben is jeges aurája volt. Nagyot nyeltem, és óvatosan lenyomtam az ametisztszauna kilincsét. A nyikorgó pántok zaja visszhangzott a tágas szobában. Hidzsa, aki a fürdőszoba ajtajánál állt, megfordult.

– Ki van ott?

Felém lépkedett. Nem akartam ránézni, de már késő volt. Tekintete megakadt a kezemben lévő késemen.

– Ünok? Miért…?

Most már nem volt más választásom, mint végrehajtani, amit elterveztem. Gyors és határozott léptekkel mentem oda, és magamhoz öleltem Hidzsát. Aztán alsó ajkamat beharapva a kést határozottan belevágtam. „Miért nem éltél emberibben, unni?” A kés, amelyet reggel gondosan megéleztem, most a két borda közötti szűk, mégis puha résbe hatolt be. Hidzsa és köztem már csak egyetlen kapcsolat maradt, ez a kés. Ahogy Pak Theszang tanította, a kést befelé nyomva enyhén jobbra fordítottam el a markolatot. A penge simán, szinte nesztelenül csusszant ki. Hidzsa térde megrogyott, ő pedig hátraesett. Nem volt szükség rá, hogy meggyőződjek róla, biztos voltam benne, hogy meghalt. Egy hentes pontosan érzi ezt. Mint amikor egy óra hirtelen leáll, úgy az ő szíve is abbahagyta a dobogást. A kést visszatettem a táskába, majd a lépcsőn keresztül gyorsan kijutottam az épületből. Az utca túloldalán ott állt Pak Theszang autója, vészvillogóval.

– Sim asszony!

Ahogy könnyes szemmel bólintottam Pak Theszang és Dzsunki felé, ők is szinte egyszerre törölték meg a szemük sarkát.

Két nappal később a hírekben röviden beszámoltak Hidzsa haláláról és a nyomozás állásáról, de nem aggódtam túlságosan. A nő nem tudta a telefonszámomat, és nem voltunk olyan közeli barátok sem, hogy bármilyen kapcsolódási pont lett volna köztünk, ami miatt gyanúba keverednék. A félszemű exférjét ugyan rövid időre behívták kihallgatni, de a helyi hoszteszbár dolgozói tanúsították, hogy a gyilkosság idején végig ott tartózkodott. Délután, amikor végül ejtették ellene a vádat, én egy nehéz aranyrúddal a táskámban korán hazaindultam.

Néhány éve, a férjem temetése utáni estén, amikor hazaérkeztünk a sírhelytől, szinte félálomban dőltem le, majd hajnalban felébredtem. Bekapcsoltam a tévét, amiben épp egy külföldi film ment: Interjú a vámpírral. A jelenetben egy gyönyörű férfi vámpírrá változott, és többé nem emberi, hanem másféle szemmel nézett a világra. Aztán a csendes, alvó park bokrai megmozdultak, és a mozdulatlan szobor hirtelen megforgatta a szemét. Miközben néztem, szüntelenül potyogtak a könnyeim. Nem volt igazán szomorú vagy hátborzongató jelenet, de férjem halálával új, ismeretlen világban maradtam egyedül a gyerekeimmel, és mostantól más szemmel kell látnom az egészet.

Most már nem egy egyszerű háziasszony vagyok. Egy bérgyilkos. És amit ez a szem lát, az többé nem egy békés, csendes park. Hanem perzselő napsütés és özönvízszerű eső között váltakozó dzsungel. Egy világítótornyok nélküli, határtalan tenger.

Ma is élezem a késemet. Nem tudom, eljön-e valaha az a nap, amikor Im úrhoz hasonlóan egyszerűen kidobom ezt a pengét a szelektív hulladékos zsákba, minden sajnálat nélkül, miután úgy elvékonyodott, hogy nem lehet megkülönböztetni a borotvától. Ami viszont biztos, még nagyon-nagyon messze van az a nap, amikor ez a kés kivezet ebből a bűzös pokolból.

{1} Csípős tészta- és tenger gyümölcsei leves.

{2} Fermentált szójababból készült paszta.

{3} Hagyományos koreai édes ital, amelyet főtt rizsből és árpamalátából készítenek. Általában desszertként vagy frissítő italként fogyasztják, különösen csimcsilbangokban (szaunákban) vagy ünnepi alkalmakkor.

{4} Csípős kínai étel.