Borítószöveg

„Másokról sohasem beszéltünk. A véleményünket családi körben vitattuk meg. Arra kértek, ne alkossak mindenről véleményt. Vegyem számításba, hogy az én szemszögem csak egyetlen csepp a nézőpontok tengerében, s mielőtt az őszinteség álruhájába rejtett ítélkező mondataimat kiejteném a számon, vizsgáljam meg, nekem azok hogyan esnének. Ha ezt teszem, rájövök majd, hogy nem mindig visz előre a túlzott igazmondás. Hiszen az én igazságom csak az enyém, és az én egyetlen cseppnyi nézőpontom alapján jutottam arra.”

Az utolsó reggel Párizsban egy lenyűgöző karriertörténet és fordulatos életút bevezetése volt. A megjelenése óta eltelt pár évben olvasók tízezrei követték izgatottan Dárnay Dávid történetét, akik azóta is várják a fejleményeket. A Volt egyszer egy varrodám bizonyos értelemben Náray Tamás eddigi legkimagaslóbb sikerű nagyregényének folytatása, amely ugyanakkor azok számára is hiánytalanul élvezetes olvasmány, akik nem ismerik az előzménytörténetet. A „valóságos regény” ez esetben is merítkezik a neves divattervező saját emlékeiből – ettől megkapóan közeli és olykor szemérmetlenül szókimondó –, ugyanakkor a szerző bátran él a fantázia szabadságának lehetőségével, hogy olvasói minél önfeledtebben merülhessenek el ennek az ízig-vérig XXI. századi mesének a kelmékben és kellemetlenségekben, izgalmakban és indulatokban, érzelmi magaslatokban és erkölcsi lejtmenetekben bővelkedő miliőjében.

A kérdés továbbra is az: „Meddig érdemes kompromisszumok nélkül harcolni önmagunkért?” És hogyha egy ponton túl már lehetetlen, akkor hogyan menekülhetünk a hitünket és a tartásunkat megőrizve ebből a lehetetlenségből?

Copyright © Náray Tamás, 2021

Borítófotó © Elke Meitzel / Getty Images

Szerzőfotó © Bolya Árpád

ISBN 978-963-433-934-2

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő Sárközy Bence

Kézirat-előkészítés Lamos Angelika

Olvasószerkesztő Török Tünde

A borítót tervezte Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A regényben leírt történetek és azok szereplőinek mindenféle hasonlatossága a valósággal a puszta véletlen műve csupán.

Voltak emberek, akiket bűnösnek hittem, és kiderült, hogy ártatlanok, akikről pedig azt hittem, hogy szentek, nem voltak azok.

AZ ÉLETEMET A KEZDETEKTŐL úgy képzeltem el, mint egy ragyogó, tengerparti sétányt, amelyen velem tarthat bárki. Szerencsére sokan akartak.

Azonban hamar sötétedni kezdett az út, amint kiderült, hogy nem csupán céltalanul bolyongunk majd a felhőtlen ég alatt, és élvezzük a végtelennek hitt, boldog napokat, hanem tennünk kell azért, hogy a fény továbbra is ragyogjon fölöttünk.

A munkánk által létrehozott energiával mi tápláljuk, ami ránk visszavetül, hogy a napfényt nem kapjuk, hanem mi hozzuk létre. Hogy nem elég a tűz körül táncolni, arra rakni is kell, és amit rárakunk, azt sem kapjuk, hanem verítékezve vágjuk ki, gyűjtjük össze és hordjuk oda.

Mindannyian!

Nincsenek csak a tűz körül táncolók és csak azok, akik görnyedve hozzák a tűzrevalót, és nincsenek csak a napfényben fürdőzők, míg mások majd éltetik nekik a vakító ragyogást.

Azonban legtöbben győzködtek, hogy ők csak örülni akartak. Hiába mondtam nekik, hogy minden örömnek ára van, és az igazakért előre kell fizetni, munkával, a hamisakért pedig utólag, de akkor már sokkal nagyobb árat, és nem munkával, hanem egy eltékozolt élettel.

Csakhogy engem nem értettek meg.

Nem panaszként rovom fel, hanem tényként közlöm. Talán nem a szavakat, amiket kimondtam, bár néha ez is felmerült bennem, hanem a célt, az okokat és a miérteket.

De nem tudtam feladni.

Húztam, rángattam, cibáltam magammal a mellém szegődötteket, később türelmemet vesztve ordítottam, hogy az árnyék soha nem múlik el a fejünk fölül, ha a bennünk dúló vihar okán nem kerekedik fel a szél, ami a felhőket messze fújja.

Tévedtem, amikor azt hittem, mások is haladni akarnak. Fejlődni és tenni. Továbblépni.

Tévedtem, amikor azt hittem, másoknak is jó visszanézni az elvégzett munkára, és azt mondani: igen, sikerült!

Tévedtem, amikor azt hittem, hogy a becsület és a tisztesség olyan alapvetés, olyan magától értetődő dolog, mint az, hogy levegő nélkül nincsen az ember számára földi élet.

Végtelen szomorúsággal töltött el, amikor rájöttem, hogy az, amit gyermekien hittem, nincs, és megeshet, hogy nem is létezett.

Mert az emberek, amikor ráébrednek, hogy a siker neve a fáradságos munka, amikor szembesülnek azzal, hogy áldás azon lesz, amit maguknak teremtenek, többé már nem fényt akartak csinálni, hanem csak túl akarnak lenni…

Túl lenni az iskolán, a munkán, a feladaton, a hétfőn, a pénteken, a gyereknevelésen, az esküvőn, aztán a váláson. Mindenen. Talán még a saját halálukon is.

Addig meg kihúzni. Valaki hátán. Valahogy.

…ha úgy olvasod, mintha filmet néznél, rájössz,
akár így is történhetett volna.

PROLÓGUS

Szépművészeti Múzeum, Budapest, 2010

– LEGYEN RÁ GONDOD, Ádám, hogy a cipők talpáról az összes címke lekerüljön! Ha csak egyetlenegyet is meglátok majd valamelyik fotón vagy a videófelvételen…

– Tudjuk, nagyon csalódott leszel – vágott a főnöke szavába tekintetében őszinte mosollyal a fiatalember, mire Dávid mereven nézett rá egy darabig.

– Úgy van – mondta aztán ridegen. – És ugyanez vonatkozik a vasalásra is. Ellenőrizd, hogy minden egyes darabot átgőzöltek-e az öltöztetők. Itt vannak a műhelyből a varrók és a vasalónők is, amennyiben szükséges, kérjenek tőlük segítséget. Ha csak egy hajszálnyi gyűrődést észreveszek valamelyik ruhán…

– Mind megbánjuk, tudom – hajtotta le a fejét a másodasszisztens.

– Úgy van! – vett lendületet Dávid. – Mert ezek csak arra várnak, hogy hibázzak! – mutatott reszkető ujjal a nézőtér felé. – Hogy valamibe megint beleköthessenek! Micsoda bagázs! És ha kiszolgáltattok nekik, azt megígérhetem, hogy mind… – sziszegte, majd felnézett a mennyezetre.

– Megemlegetjük – fejezte be a mondatot Ádám.

Dávid nyelt egy nagyot.

– Látom, már mindent tudsz – csattant élesen a hangja. – Úgyhogy legjobb, ha mindjárt hozzá is fogtok! – Kilépett a színpadi bejáróból, tett néhány lépést a kifutón, aztán hirtelen visszafordult, és bekiáltott az öltözőbe. – Anna! – visszhangzott a hangja az egész reneszánsz stílusú csarnokban.

Néhány másodperc múlva a függöny szélénél egy riadt tekintetű lány jelent meg, a dossziéját kapkodva rendezgette.

– Itt vagyok – suttogta szorongva, és mosolyt próbált erőltetni az arcára.

– Nem tudom, hányszor kell még elmondanom, hogy te vagy az árnyékom! Nem értem, mit nem lehet ezen megérteni vagy megjegyezni! Ezen a négy, teljesen egyszerű szón!

– Én csak…

– Költői kérdés volt, Anna! Nem vártam választ, egyébként is tudod, hogy unom a kifogásokat. Nálad van az ültetőlista?

– Igen. De még a székek felcímkézésével nem tudtunk teljesen végezni…

– Teljesen? Hogy lehet valamivel félig végezni? Á, mindegy is, hagyjuk – legyintett Dávid, majd előretartott kézzel türelmetlenül rázni kezdte a lábát. – Legközelebb majd egy nappal korábban béreljük ki a termet, hogy legyen időtök felragasztani ezer címkét. Nevetséges! Ha ilyen tempóban készülnének a ruhák, ötévente egy bemutatót se lehetne összehozni, nemhogy évi négyet. Megkaphatnám végre azt a listát? Miért kell állandóan várnom valamire…

– Elnézést – hebegte az első asszisztens.

Dávid szikrázó tekintettel fordult felé.

– Jaj, nem! Nem akartam elnézést kérni… Tudom, nem kérünk elnézést – dadogta zavarodottan a lány.

– Nem? Nekem úgy tűnik, mégsem tudod. Hányra jöttetek?

– Fél hétre.

– Hatra kellett volna.

– Igen, de mivel tegnap éjjel fél kettőkor mentünk el, arra gondoltam, a teremfelelősöknek adhatok egy plusz félórát reggel…

– Hát hogyne! Ha majd a saját divatbemutatódat rendezed a saját költségeden, akkor természetesen igen. De addig nem!

– Nos, a pihenőidő…

– Szarok rá! – hallgattatta el a lányt Dávid. – Elég legyen ebből! Közel kétmilliót perkálunk le a teremért, miközben a haverok ingyen kapják a kócerájt az esküvőre, vacsorástul! És ezenfelül minden dolgozójukat rendesen ki is fizetjük! Nem érdekel, ki mennyire fáradt, én is az vagyok, úgyhogy ne pocsékoljuk tovább az időt felesleges fecsegéssel. Kérem az első sorok listáját!

– Igen – motyogta Anna, és reszkető kézzel nyújtotta át a papírokat.

Dávid összeszorított szájjal haladt a székek előtt. Ideges mozdulatokkal letépett a támlákról néhány címkét.

– Ők már nem elsősoros vendégek – nyújtotta a lány felé a papírdarabokat. – Teréz nem mondta?

– Nos, ami azt illeti…

– Igen vagy nem? Egy szóval válaszolj!

– Mondta.

– Akkor?

– Felhívott Leder Márta, hogy szeretné, ha egymás mellett ülhetnének. Ő jó vevőnk…

– De annyira nem, hogy rendelkezzen. Különösen az én akaratom ellenére. Hátrébb tenni őket két sorral!

– Rendben.

Dávid továbblépett, majd újra megállt egy pillanatra. Elvörösödött.

– Ezek meg hogy az istenbe kerülnek ide? Ráadásul az első sorba?!

– Ők a bloggerek.

– Hát éppen ez az! – emelte meg a hangját Dávid. – Pontosan tudom, hogy ők kicsodák! Miért nem lehet soha a kérdésemre válaszolni? Komolyan mondom, hogy megőrülök tőletek! Nem azt kérdeztem, hogy ezek kicsodák, hanem azt, hogy hogy az istenbe kerültek ide, ráadásul az első sorba! Halljam! – üvöltött a lány arcába.

– Benne voltak a protokoll-listában, és…

– Nagyszerű! És ha a sofőr meg a neje is benne van, akkor ők is az első sorban ülnek?

– Nem, de tavaly…

– Mi volt tavaly? – akasztotta meg sokadszorra a lányt Dávid. – Arra célzol, hogy ti bekönyörögtétek őket? Hogy mennyire fontosak? Hogy ők mennyi emberhez eljutnak az írásaikkal? Meg hogy ők mennyi embert befolyásolnak? Ha ti mondjátok! Gondoltam, hát meglehet! Bár akkor is megjegyeztem magamban, hogy az persze nem mindegy, hogy kiket, de nem szóltam a kételyeimről. Majd meglátjuk, mondtam. És igazam is lett! Az én vevőimnek esze ágában sincs ágrólszakadt fruskák meg bonvivánjelöltek semmiről sem szóló blogját olvasgatni.

– De őket sokan ismerik…

– Ugyan már! A sarki közértest is sokan ismerik, mégis senki. Ahogy ők is senkik! Tudod te, kiből lesz blogger?

Anna szótlanul nézett maga elé.

– Nem? Akkor majd én megmondom! Aki saját maga kevés ahhoz, hogy valamit meg is csináljon! Hogy valamilyen piacképes terméket létrehozzon, és azáltal piaci körülmények között magát megméresse! Viszont kurvára szerepelni akar! A reflektorfénybe vágyik, csak éppen kevés hozzá, mert a sors, azon kívül, hogy járni, beszélni meg írni megtanult, nagyjából, semmilyen más képességgel nem áldotta meg. Ja, és szobatiszta. Talán. És ennyi! Aztán kitalálja magáról, hogy kritizálni bezzeg tudja azokat, akik valamit csinálnak! És közben rájön arra is, hogy ezzel az odamondogatósdival népszerű lehet! Mert az mindig tetszik a csőcseléknek! És akkor belelendül! Persze ha van ingyen süti meg krémecske, vagy urambocsá’, egy-egy ruci, akkor persze mindjárt más. Akkor a szar is manna! Na, hát ilyen egyszerű ez, kislány! Mert a dumáláshoz csak száj meg levegő kell. Ész meg gerinc, az nem!

– A vevőkörünk frissítése szempontjából pedig…

– Ah! Te jóságos ég! Anna! A fiataloknak arra, amit mi csinálunk, vagy nincs pénze, vagy egyszerűen nincs rá igénye!

– Hát azért ezt…

– Jó! – emelte fel a kezét megadóan Dávid. – Igazad van! Legalábbis a többségnek nincs. Igazad van, hogy emlékeztetsz. Bocsánatot kérek! Nálam jobban senki sem gyűlöli az általánosítást. És mégis általánosítok…

Anna arcán halvány mosoly futott át.

– De például ez a nő! Ez itt! – mutatott Dávid az egyik üléscédulára. – Ez fog majd új vevőket hozni, amikor nemhogy egyetlen elismerő… Dehogyis, hát hová is gondolok én, szerencsétlen, nyomorult munkás! De legalább egy helybenhagyó mondat elhagyta volna a száját? Pontosabban az ujjait, amikor a legutolsó kollekcióról írt! És egyáltalán ki kérte, hogy írjon bármit is? Jót se! Semmit se! Semmi szükségem rá! Neki van szüksége rám, hogy a nevemre kattintva olvassák az írását! De arra meg aztán főleg nincs semmi szükségem, hogy „a rózsaszín ruha kövéríteni fogja, aki felveszi” – figurázta a nőt éneklő hanglejtéssel. – Emlékszem minden szavára, azt írta, „legalább tíz kilót pakol a viselőjére”! Igen? Szerintetek ez fogja hozni az új vevőt? Egyébként ki a fenét érdekel az ő ízlése? Hogy neki tetszik-e egy darab, vagy sem! Szeretem, ahogy önjelölt esztéták hintik a gondolataikat, és megállás nélkül kritizálnak a magas lóról. Szegény feje, nyilvánvalóan szenved, mert pont annyi kiló, ahány centi.

Anna arcán csodálkozás tükröződött.

– Meglepődtél, mi? Igazad van, ez ma a második elítélhető megnyilvánulásom. Ismersz jól, nem szokásom személyeskedni. És nem is tűröm meg a környezetemben, mert bugris tempónak tartom, ahogy az is. De én is tudok szemétkedni bárkivel, ha nekidurálom magam, ehhez nem sok tehetség kell! Érdekes, egy sovány nőt soha nem foglalkoztat, hogy mennyivel lesz vastagabb egy ruhában, ha az tetszik neki. Ráadásul a mi kis kéretlen véleményezőnk tévedésben is van! Azért, mert ő esetleg nem tudja saját magát kövéren elfogadni, nem segít rajta, ha az én kollekciómat hibáztatja! Arról nem is beszélve, hogy én pont az a tervező vagyok, aki már rajzolás közben is mindig gondol arra, hogy nem mindenki nádszálkarcsú! Azt pedig valóban akárki láthatja, hogy testalkattól függetlenül milyen csinosak a ruháinkban a nők. Még azok is, akik nem kifejezetten vékonyak! Na, ez volt a píár helye. És igen, egy raffolt muszlinruha kiemeli és felnagyítja az idomokat. Egyébként ez is a célja. Micsoda ostoba tyúk!

– Akkor mi legyen vele?

– Vágd ki innen!

– Valószínűleg már nem tudjuk lemondani a meghívást…

– Miért? Elvesztetted a telefonodat? Vagy kitörölted a számát?

– Nem, csak…

– Segítek. Mondd azt, hogy szükségünk van a helyére, mert újabb vevők jelezték, hogy el tudnak jönni.

– De ez nagyon udvariatlan lépés, és…

– Valóban? Elfogadni valakinek a meghívását, beülni az első sorba, telezabálni magát a fogadáson, majd eltenni a repiajándékot, hazamenni, és gusztustalanságokat írogatni a vendéglátójáról nem volna az? Javaslom, sürgősen nézd át magadban az erről alkotott fogalmaidat! De persze csak azok után, hogy ezeknek kitetted a szűrét innen, ha már egyszer te engedted be őket. Ha csak egyet is meglátok itt közülük…

– Nagyon csalódott leszel – fejezte be a mondatot Anna könnyes szemmel.

A reneszánsz stílusú csarnokban síri csend honolt. A terem hátsó részében felállított tükrös, világító asztalok végeláthatatlan sora előtt hangtalanul dolgoztak a sminkesek és a fodrászok, csak a hajszárítók surrogását lehetett hallani.

Kinga, a sminkesek vezetője, előre eltervezett és időre beosztott mindent: ketten csak alapoztak, hárman a szemhéjakra vitték fel a Dávid által a kollekcióhoz megkívánt feketéből antracitszürkébe átmenetesen váltó, csillámos festékport, egy sminkes pedig csak a lezáró tusvonalakat húzta meg a szempillák tövénél.

– Milliméterre egyforma legyen, Mónika! Mind a negyvenöt lányé! Kérlek, figyelj erre! – állt meg mellette izgatottan Kinga.

– Igyekszem – rebegte. – Nagyon is! – tette hozzá mélyet sóhajtva.

– Köszönöm. Különben Dávid leharapja a fejünket.

További két lány, ahogy Dávid nevezte, a királynős vonalú, ívelt szemöldököket rajzolta meg szálanként és ragasztotta fel a műszempillákat. Kinga a mattítást és az arc árnyékolását a két leggyakorlottabb kolléganőjére bízta, az ajkakkal pedig ő foglalkozott egyedül. Ez Dávid kifejezett kérése volt, ahogy az is, hogy onnantól kezdve, hogy valakinek elkészült a sminkje, se egy falatot ne egyen, se egy korty vizet ne igyon. Még szívószállal se! Ki nem állhatta a kifutón az elfolyó, kontúrtalan vonalakat és a zsírtól fénylő bőrfelületeket. Azt mondta, tükör helyett nem a lány bőrében szeretné magát megnézni.

Erzsike és Laci, a fodrászok két, sok harcban edződött vezetője, fejezte be a tíz-tizenkét főből álló csapat által előkészített frizurákat. Amíg készen nem lettek, egy pohár víz megivásáig sem álltak le.

A frizuráknak bírni kellett az öltözéseket, a rohanást és az izzadságcseppeket is. Dávid minden egyes bemutatóján csaknem megoldhatatlan feladat elé állította őket, ugyanis szívből utálta a mesterséges, keményre lakkozott fejeket. Ezzel szemben könnyű, lágy esésű, lazán hullámos, nőies tincseket akart, legtöbbször rafináltan megtűzve vagy felfogva valahol oldalt, tarkó tájékán, esetleg egy-egy ügyesen elhelyezett fonattal rögzítve, de úgy, hogy bemutató közben a hullámok se egy centit ne egyenesedjenek ki, se ne göndörödjenek, ha pára vagy meleg éri a tincseket. És akkor még azt is megkövetelte, hogy a frizurák tömege ugyanolyan legyen egy olyan lány fején is, akinek annyi haja van, hogy húsz másik nőnek elég lenne, és annak is, akivel e tekintetben nem bánt bőkezűen a természet.

Dávid kíméletlen profizmusa még a porszemeket is sakkban tartotta a levegőben.

A manökenek körömszínét minden alkalommmal az aktuális kollekcióhoz igazíttatta. A lábujjukon is ki kellett festeni a körmöket ugyanolyanra, még akkor is, ha kizárólag zárt cipőket osztott rájuk.

– Mert ettől más lesz a tartásuk a kifutón! – válaszolta a kérdésre, hogy miért kell mindez, ha úgysem látszik.

– Szerintem ma még nem ettél semmit. Jól gondolom, ugye? – állt meg a színpad szélén magányosan üldögélő Dávid mellett Péter.

– Nem – rázta meg a fejét.

– Délután négy óra van.

– Tudom. De egy erős kávét innék, ha hoznál. Sok cukorral.

– Hozok. Azonban előtte meg kell enned egy szendvicset is.

A terem elsötétült.

– Végigmennénk a fényeken jelenetek szerint – szólt bele a mikrofonba Attila, a fővilágosító. – Ellenőrzöm még egyszer a robotlámpákat és a háttereket.

– Rendben! – kiáltotta Dávid, miközben felemelkedett ültéből. – Ezt követően pedig vedd át a teendőket a fejgépesekkel is! A próbán keresgélték a lányokat a fénynyalábokkal… Hihetetlen! Jelöltesd már be velük a gépmagasságot, ne imbolyogjon az a kör, mint holdfény a Dunán! Esküszöm, nem értem, miért olyan nehéz megjegyezni, melyik a rendezői jobb és melyik a rendezői bal oldal!

– Meglesz! – válaszolta Attila.

– Ja, és még valami – fordult a másik oldali technikai emelvény irányába Dávid. – A hang! És a keverések!

Gyuri arca megkeményedett a keverőpult mögött, láthatóan visszatartotta a levegőt.

– Tökéletes volt! Köszönöm.

A hangtechnikus megkönnyebbült. Olyan érzés járta át, mint amikor egy csapásra valami nagy stressz megszűnik, vagy egy félelem hirtelen abbamarad. Behunyta a szemét, és remélte, hogy az előadáson meg tudja magát ismételni.

– Hogy állunk? – lépett az öltözőbe Dávid, és Ádámhoz fordult.

– Minden rendben van – válaszolta a fiatalember, és nyelt egy nagyot.

– Cipők?

– Ellenőrizve.

– Ruhasorrend?

– Öltöztetői listákról ellenőrizve.

– Együtt az öltöztetőkkel?

– Természetesen.

– Székek?

– Minden manökennek kettő. Egy az öltözéshez, egy a vetkőztetéshez.

– Helyes.

– Sajnos az öltöztetőknek már nem jutott szék – tárta szét a kezét Ádám.

– Akkor majd állnak. Nem szanatóriumba jöttek. Gombok? Cipzárok?

– Mind nyitva.

– Remek.

– Gyorsöltözések?

– Indítólistán jelölve, szabad öltöztetők odacsoportosítva.

– Rendben.

– A hiányzó rózsakitűzőket Ilike meghozta?

– Igen.

– És beosztottátok?

– Igen, és fel is tettük – mondta Ádám, mire Dávid a fiú szemébe fúrta a tekintetét. – Bal oldalra, felső rever alá két centivel, tű párhuzamosan a mellzseb patnijával – jelentette katonás hangsúllyal a másodasszisztens.

Dávid szótlanul elfordult, tett néhány lépést, majd lehajtotta a fejét és elmosolyodott. Ádám vigyázzállásban nézett utána. Anna mellett Ádám volt a másik, akinek a munkájával tökéletesen meg volt elégedve.

– Valóságos idegroncs ez az ember! – illegette rosszallóan a fejét Magdika.

– Sajnos valóban nagyon megváltozott az utóbbi pár évben – súgta neki Irén kibújva a sztendere alól, épphogy a dobozok tetején elhelyezgette a szlingeket.

– Miért jó az neki, hogy már mindenki retteg tőle?

– Nem hinném, hogy az jó lenne neki.

– Nem?

– Nem. Nem is olyan a természete – vette a védelmébe Dávidot. – Csak hát sok, ami sok szegénynek.

– Talán kevesebbet kellene vállalnia! – okoskodott Magdika. – Persze a pénz nagy úr, gondolom, és ahogy lenni szokott, semmi sem elég!

– Ó, ha ez ilyen egyszerű volna! Én tizenöt éve vagyok mellette. Jól ismerem a helyzetet.

– Igen? Nahát! Persze én még újnak számítok. De ha ez így megy tovább, nem hinném, hogy a törzsgárda tagja leszek! – nevetett fel erőltetett hangon Magdika.

– Ahogy elnéztelek munka közben, már megbocsáss, én sem hinném, hogy Dávid feltétlenül ragaszkodna hozzád.

Magdika sértődötten húzta el a száját.

– Bár az valóban feltűnt nekem – folytatta leállíthatatlanul –, hogy legtöbben évtizede, sőt még több ideje dolgoztok neki.

– Igen, ez így van.

– Hm. Ez nagyon érdekes!

– Miért volna ez érdekes?

– Hát hogy ezt a folyamatos hisztériát miért tűrik az emberek ennyi ideje.

– Nos, Magdika, először is ez nem hisztéria. Hisztériázni kétéves gyerekek szoktak fagyiért vagy csokiért. Ez egy kétségbeesett megfelelni akarás, minden hátráltatás és emberi mulasztás meg hanyagság és ártó szándék ellenére is. És hogy miért tűrjük? Nem, nem tűrjük. Csak értjük. Vagyis legtöbben megértjük, mármint a régi dolgozók, őt magát is, és azt is, ami vele történik. Mert mögöttünk van már az a bő egy évtized.

– Dávid korábban más volt?

– Nem is tudnád elképzelni, mennyire.

Este hét előtt már a múzeum lépcsőitől egészen a Hősök tere sarkáig kígyózott a sor. Péter, kezében a listákkal, kihalászta a szalon legfontosabb vásárlóit a tömegből, és ahogy átadta őket az ültetőknek, már fordult is vissza a következő csoportért. Minden bemutatónál újra és újra megállapította, hogy ez a Dávid által Franciaországból magával hozott, egyébként gyors és könnyű, nevek kezdőbetűin alapuló ültetési rendszer Magyarországon hosszú évek alatt sem akar gyökeret ereszteni.

– Pedig az embernek a saját nevét már csak tudnia kellene… – motyogta ilyenkor, de a rendre bekövetkező helyzeteket tekintve úgy tűnt, tévesen.

A szalon munkatársai a széksorok között ügyködtek, gondoskodva a vendégek kényelméről. Anna a sajtóval és a fotósok részére fenntartott hely koordinációjával volt elfoglalva. Ez utóbbi csaknem mindig valóságos háborúba torkollott, nevezetesen, hogy ki ki elé vagy mellé állhat, és kinek jut a kifutó tengelyével szemközti hely, hiszen onnan készülhettek a legjobb képek. A torzsalkodás legtöbbször csak az első lány megjelenésekor maradt abba.

Dávid, miután a terem egyik sarkában gyorsan átöltözött, és Erzsike megigazította a haját, nyakában az utasítórendszer fejhallgatójával a függöny szélénél várt. A lányok már készen álltak, rajtuk volt az első ruha, együtt az összes kiegészítővel, és kifutóra lépési sorrendben, fegyelmezetten várakoztak a színpadi bejárók két oldalánál a takarásban. Ádám még egyszer végignézett a manökeneken. A sminkesek és a fodrászok az utolsó igazításokat végezték, Kinga, kezében ecsettel, a lányok rúzsát ellenőrizte folyamatosan.

Dávid büszkeségtől csillogó szemmel szívta magába a tökéletesség látványát.

– A nézőtér beült – hallotta az ügyelő hangját kiszűrődni a füleséből.

Ránézett az órájára. Hét óra ötven percet mutatott.

– Itt vagy? – kérdezte a háta mögül Péter. Még lihegett, ahogy hátraszaladt, miután végzett a beengedés felügyeletével. – Mindenki eljött, aki számít – közölte mosolyogva. – Itt vannak a németek, végül nem késtek a dubajiak sem, valami hercegnőről is beszéltek, de nem volt időm megvárni a sztori végét, átadtam őket Teréznek.

– Latifah?

– Igen, azt hiszem. Ha jól értettem. Később még láttam megérkezni a limuzinnal. Mindenesetre gyönyörű a nő!

– Az egyik legnagyobb vásárlónk az Al Qasr-ban. A Levant Co. igazgatója mesélt róla a múltkor, mondta is, hogy boldogan eljönne.

– Hát itt van!

– Ez nagyszerű – fordult el a függönytől Dávid, és Péterre mosolygott. – A spanyolok?

– Mind egy szálig bent ülnek. Manuel nagyon büszke magára!

– Lehet is! Nagyszerűen viszi a spanyol vállalatot. Szerintem növelnünk kellene a jutalékát.

– Ezt majd megbeszéljük.

– Mindig ezt mondod.

– Igen, mert…

– De nem lehetünk garasosak azzal, aki tolja a szekerünket! – vágott a szavába Dávid. – Az élethez kell nagyvonalúság!

Péter nyelt egyet, és elfordította a fejét.

– Mi van? – nézett rá Dávid értetlenkedve. – Te mondtad, hogy végre nyereségbe fordult Barcelona.

– Ez így is van.

– Hát akkor?

– De nem kell azonnal el is költeni!

Dávid türelmetlenül sóhajtott.

– Berlin tarol – folytatta. – Minden héten két napot ott vagyok! A Kurfürstendamm vásárlóköre jár a szalonba! Csak az a kis szalon megtermeli a vállalat csaknem teljes költségvetését. Hamarosan nyitnunk kellene egy másikat, egy nagyobbat, egyenesen a Kurfürstendammon! Csoportosítsd át a költségeket!

– Kérlek! – fordította gyengéden maga felé Péter Dávid arcát.

– Jó, értem – sütötte le a szemét, mint egy kisgyerek. Péter kedves, de határozott kiállásától mindig megszelídült. – Te sem szólsz bele a ruhákba.

– Igen. Ezt szerettem volna mondani.

– Tudom, hogy ezt szeretted volna – mosolyodott el újra. – Németországból hányan jöttek?

– Tizennyolcan.

– Frau Waldtraum? És Isabelle von Jost?

– Itt vannak.

– És Gräfin Rotkirch?

– A grófnő? – nevette el magát Péter. – Szinte az elsők között futott be. Ő aztán le nem maradna!

– Remélem, nem előzte be Frau Hahlberget!

– Nem! A szalonvezetőnket, hála az égnek, soha senki nem tudja beelőzni.

– Ez igaz – hagyta helyben Dávid. – Különben iszonyú idegesítőek, tudod? Ez a gépies, német pontosság egész egyszerűen az agyamra megy. Ha háromra van időpontjuk, három előtt tíz perccel belépnek az ajtón. Ha atomrobbanás volt előtte, ők akkor is. Aztán persze így nincs egész nap szünetem, mert hiába igyekszem az előzőt valamivel korábban befejezni, hogy legalább pisilni elmenjek, vagy igyak egy kávét, nem tudom kihasználni azt a tíz percet sem, mert nem mondhatom, hogy „igen, korábban jöttél? Na, akkor várjál csak szépen a sorodra!”.

– Ez valóban illetlenség volna.

– Az. Ezért aztán megadom magam, és széles mosollyal eresztem be az öltözőszobába. Te! Odanézz! Kik azok?

– Kik?

– Azok ott, oldalt! – húzta félre néhány centit a függönyt Dávid.

– Balra?

– Igen! Ott! Az az ágrólszakadt bagázs azzal a néhány feltűnési viszketegségben szenvedő madárijesztővel!

– A nyomtatott és az online sajtó. Vagyis Anna azt mondta, hogy a divattal foglalkozó munkatársaik. Meg a bloggerek.

– És ők fognak írni az én méregdrága anyagokból tökéletesen kivitelezett ruháimról?

– Dávid! Kérlek! Ezt most ne…

– Jó, tudom! – vágott Péter szavába. – Semmi értelme.

– Igen, semmi értelme, hogy felhúzd magad a bemutató előtt semmiségeken.

– Semmiségeken? Hogy mondhatsz ilyet? Semmiségnek nevezed azt, hogy önszántunkból beeresztjük ide az ellenfeleimet?

– Neked nincsenek ellenfeleid. Legfeljebb ellenségeid vannak.

– Viszont azok szép számmal. És ne lovagolj a szavakon! Tudod, hogy értettem. Ha itt lenne Karl Lagerfeld, és azt mondaná, hogy „hát, drága barátom, ez jó szar volt”, akkor elgondolkodnék magamon, hogy lehet, minden eddigi tudásom és munkám szemétre való! Te meg törhetnéd a fejedet, hogyan akadályozd meg, hogy felvágjam az ereimet, vagy levessem magam a múzeum tetejéről. Persze ha akarnád egyáltalán…

– Hogyne akarnám! Istenem, miért mondasz ilyeneket?

– Jaj, Péter, annyira sajnálom, hogy boldogtalanná teszlek!

– Nem teszel azzá.

– De igen, sajnos azzá teszlek.

– Én csak azt szeretném, ha nem bántanád magad. – Péter elnézett oldalra. Keserűség tükröződött a szemében. – Nem is értem, hogy jutottunk idáig… – dünnyögte.

– Emlékszel a 2000-ben bemutatott kollekciómra?

– Még jó! – derült fel Péter arca. – Óriási durranás volt! És a teremben mindent ciklámenszínnel húzattál körbe! Úristen! Micsoda előadás volt!

– Igen. És az újságírókra is emlékszel?

– Akkor még nem ismertem annnyira őket.

– De láttad, nem?

– Láttam.

– Na! Ők mind dámák voltak! Elegáns, úri dámák! Zádori Lili, Bene Csilla, Olasz Judit, Almády Éva! Ileczky Böbe Jaguarral jött a bemutatóra! És azok a ruhák, amikben voltak! A cipőik, a táskáik! Akár fel is léphettek volna! Prada, Dolce, Versace! Úgy nézett ki a sajtó első sora, mintha Párizsban lettünk volna!

– Voltak Dárnayban is – kacsintott Péter. – Erre jól emlékszem.

– Hát jó, persze, de akkor még nagyon az elején jártunk. Viszont ezek a nők tudták, hogy mit jelent a luxus! Tudták, hogy milyen egy drága kelme! Tudták, hogy mit jelent az haute couture, a couture-à-porter vagy egy prêt-à-porter kollekció, és mi fán terem egy szalonbemutató. Tudták, milyenek a különleges szabásvonalak, mert követelmény volt a szakmaiság! Pedig épphogy elhagytuk a szocializmust. Hogy honnan termettek elő? Megmondom! A titok a műveltségükben rejlett. Járták a világot, és volt összehasonlítási alapjuk.

– Ma viszont van internet.

– Bravó! Pont ugyanaz a különbség, mint a tényleges szex meg a pornófilm között. Végül is… – rántott egyet a vállán Dávid. – Jobb híján… Csak tudod, ha ők mondtak valamit a kollekcióról, annak volt hitele. Viszont ha kritikával éltek, sose tették nyilvánosan, mert nem a megalázás, az ártó szándék, a megsemmisítés vagy a lehúzás volt a céljuk, hanem a segítés. És az már akkor nem is volt kritika, hanem inkább egy hasznos jótanács. Egyesek, miközben gyalázatos dolgokat művelnek a jó szándék csillogó papírjába csomagolva, építő – nyomta meg a szót Dávid villódzó szemmel – kritikáról papolnak! Hogy arra szükség van, és egy híres embernek azt el kell tűrni. Hogyan?! Tessék?! Mindegy, hogy ki mondja? Milyen nevetséges! A kritika, ha valaki nem tudná, azt jelenti, hogy bírálat vagy értékelő vélemény. Hát hogy lehet valami építő, ami a másik bírálatából áll? Méghogy jóindulatú kritika? Az vajon mi? Vélhetőleg olyasmi, mint a jóindulatú pikkelysömör. Valójában nem oszt, nem szoroz, csak kibaszottul kellemetlen, és kurvára viszket is, ráadásul rohadtul nem szép látvány, úgyhogy mindenki habozás nélkül lemondana róla, ahogy a véleményező kritikáról is.

Péter jóízűen felnevetett. Dávid szinte levegővétel nélkül folytatta.

– Ráadásul mi van ma? Jön a médiamunkás a hatos villamossal vagy kerékpárral saruban, a vállán verdeső tarisznyával, meg este is ugyanabban a színehagyott, vasalatlan ruhában, amit reggel sebtiben és félkómásan magára húzott, mert késésben volt az előző éjszakai romkocsmákban töltött tivornyától, majd gyorsbüfében vett egy lélötty kávét, amit futva megszlopált a papírpohárból! És akkor majd ő beszél nekem life style-ról, luxusról, meg arról, hogy nekem hogy kellene végezni a munkám, és szerinte mit csináltam rosszul? Valóban?! És akkor ez még mind hagyján, csakhogy telekürtöli az egyébként teljesen megalapozatlan és pont a nyomorult élete miatt totálisan hiteltelen véleményével a világot, amit a hozzá hasonlók tapsikolva elhisznek, és végül boldogan terjesztenek. Örülnek! Na végre, kiderült, hogy a Dárnay is egy szar! És tengerszám bekövetik! Mert kell a cirkusz! Istenítik, hogy most jól megmondta, és ő a valaki! De valójában semmit sem tudnak róla! Csak a beállított, retusálgatott fotóit látják, amelyek viszont köszönőviszonyban sincsenek a nyomorult valóságával. Hát most nézd csak meg! Micsoda álszent, hazug, mások sárbatiprásából élni akaró, haszontalan banda!

– Mindegy, hogy mit mondanak vagy írnak. A vállalat szempontjából egyedül az számít, amit a vásárlóink és a forgalmazóink mondanak. A többit pedig, jó lenne, ha végre már rám hallgatnál, és elengednéd a füled mellett.

– Könnyű azt mondani! Péter, az egész életünk munkája ebben van! Hogyan tudsz napirendre térni ilyen erkölcstelen, megátalkodott gonoszság fölött? Mert mindenki tudja, hogy igenis jó, amit csinálunk.

– Nehezen.

– Mit nehezen?

– Nehezen tudok napirendre térni én is. De én rád gondolok ilyenkor.

– Rám?

– Igen. Arra, hogy jó vagy benne. Tudtam, hittem, ebben egyetlen szaros vélemény sem ingatott meg engem egyetlen másodpercre sem. És szeretném, ha ebből merítenél. Mit is mondott anyukád?

– Hogy kiszáradt kútból nem lehet vizet húzni.

– Akkor ezt, légy szíves, vésd az eszedbe! És igyekezz a helyükön kezelni a téged érő kritikákat.

– Ah, könnyű azt mondani! – legyintett lemondóan Dávid, mire Péter elvesztette a türelmét.

– Mit gondolsz? – ragadta meg olyan erősen Dávid vállát, hogy az felszisszent. – Szerinted nekem könnyebb? Nekem nem rossz azt látni, hogy te ettől szenvedsz? Nekem könnyű azt végignézni, ahogy bántanak? Arra sosem gondolsz, hogy talán ez nekem még nehezebb? Bármit megadnék azért, hogy el tudjam veled hitetni végre, hogy a kisujjadban több van, mint ezeknek az egész testében! Mikor fogadod már ezt el végre? És mikor hagyod már figyelmen kívül ezeket az említésre sem méltó embereket? Nekik akarsz bizonyítani? Őket akarod meggyőzni? Miről? És ha netán sikerülne, akkor mi van? Megmondom, semmi! A nagy kurva semmi! Értsd meg végre, ha valaki jónak akar látni, annak fog, ha nem akar annak látni, bármit teszel, nem fog! Amit te tudsz, kevesen tudják. Még a világban is, nemhogy itt, ebben az istenverte országban!

Péter zihálva magához szorította Dávid remegő testét.

– Elfogult vagy velem – súgta Dávid, majd kibontakozott az ölelésből.

– Dehogy vagyok! Vagyis lehet, hogy az vagyok. Persze hogy az vagyok, mert szeretlek! Kérlek, higgy nekem! Nem számít, amit mások gondolnak, mondanak vagy tesznek! Mi számítunk egyedül. Csak mi, ketten. Ahogy mindig is.

– Kezdéshez felkészülni, húsz óra hét perc. Mehet le a nézőtéri világítás – hangzott újból az ügyelő hangja az utasító rendszerből.

– Mennem kell – mondta Dávid, és hosszan Péter szemébe nézett.

– Óriási siker lesz! Érzem! – mosolygott rá Péter, mire Dávid rezzenéstelen arccal bólintott.

A kifutót szemből mutató, nagy méretű monitor elé állt, és felvette a fejhallgatóját. Szétteregette a kollekciós listát az előtte lévő asztalon, majd bekapcsolta a telefonján a stoppert.

– Jó estét mindenkinek! – szólt bele finom hangon az utasító mikrofonjába. – A lányok készen vannak?

– Igen – válaszolta Ádám a díszletek mögül.

– Indítók?

– Helyükön – hangzott a válasz.

– Fénypult?

– Rendben!

– Hangpult?

– Rendben!

– Fejgépek?

– Helyükön. Fénymagasság belőve!

– Köszönöm, Attila! Effektek?

– Felfűtve!

– Akkor mehet fel a logó és a háttérvilágítás.

– Beadva, Dávid! – jelzett vissza a fénytechnikus.

– Köszönöm. Mindenkinek jó munkát kívánok! – sóhajtotta, és tartott egy pár másodperces szünetet, majd elindította a stoppert. – Kérem az első zenét!

Dávid és Péter fáradt, de sugárzó arccal ültek a kifutó végén. A kollekciót már becsomagolták és elszállították a szalonba. A lányok és a háttérben dolgozó stáb elköszönt. A fényhidak és az épített színpad lebontása is elkezdődött már.

– Óriási megrendelésekre számíthatunk, Dárnay úr! Mindenki el volt ragadtatva! – lelkendezett Teréz, a szalon vezetője. – Holnap tizenegyre már jönnek is az első vendégeink!

– Nagyszerű! Most menjetek ti is, hosszú nap vár ránk! Mindent köszönök! Tudtok valamit a külföldiekről? – fordult a másik irányból érkező Anna felé.

– Hát persze! – hangzott a válasz. – Egyre jön a dubaji forgalmazónk, háromkor pedig a spanyolok. A németek közül többen maradnak néhány napig Budapesten, Gräfin Rotkirch kitett magáért a programszervezésben, úgyhogy őket kicsit széjjelebb szórtam, hátha levegőhöz jutnánk valamelyest.

– Remek vagy, köszönöm. Bocsáss meg, korábban nem a megfelelő hangot használtam veled szemben. Tudom, nem mentség…

– Ideges voltál – vetette közbe Anna. – Igazad volt. És megértem. Többé nem jönnek be.

Dávid megkönnyebbülten mosolygott.

– Köszönöm a munkát – fordult aztán Ádám felé Dávid. – Annával mindketten nagyszerűek voltatok! És most futás hazafelé! Holnap nem szeretnék fáradt embereket látni!

Magukra maradtak. A nagy csarnok lámpáinak sápadt fénye álmatagon folyt szét a kövekeken.

– Milyen volt kintről? – nézett Péterre Dávid.

– Tökéletes.

– Na de most komolyan!

– Tökéletes! Minden stimmelt. És a látvány káprázatos volt! Az estélyi blokk pedig egyszerűen lenyűgözött mindenkit. A közönség megbűvölten nézte, ahogy az üveghinták leereszkedtek a magasból a lányokkal.

– Ezt neked köszönhetik! Nem hittem, hogy sikerül felépíteni a szerkezetet!

– Bevallom, bennem is volt egy kis kétely. De aztán arra gondoltam, hogy nem mehet miattam tönkre a látvány, amit kitaláltál.

Dávid hálás szemmel nézett rá. Péter folytatta.

– És az is jó ötlet volt, hogy bent tartottad a színpadon az összetartozó ruhákat. Elképesztően erősítették egymást, és hozták a kollekció hangulatát.

– Tudod, ma már nem divat így rendezni egy bemutatót – tárta szét a kezét Dávid.

– Érdekelt az téged valaha is, hogy mi a divat?

– Már hogyne érdekelt volna!

– Úgy értem, hogy mit hogyan szokás divatosan csinálni.

– Ja, úgy valóban nem. Soha! – rázta meg a fejét Dávid, aztán egymásra nevettek.

– Elnézést, hogy megzavarom önöket – állt meg velük szemben váratlanul egy nő.

– Igen?

– Én itt dolgozom a múzeumban. A ruhatárban.

– És miben segíthetünk? – kérdezte Péter.

– Már mindenki elment, amikor takarítani kezdtünk, és ezt találtuk a földön – mondta, majd a köpenye zsebéből előhúzott egy megcímzetlen borítékot. – Biztosan valamelyik vendégük kabátjából eshetett ki, mert a műszak kezdésekor még nem volt ott. Nagyon sajnálom, hogy nem vettük időben észre. De annak örülök, hogy önök még itt vannak, így a legjobb kezekbe kerül. Bizonyára keresi majd valaki.

– Megnézhetem? – nyújtotta ki a kezét Péter.

– Hogyne. Önöknél is hagyom. És nem zavarok tovább.

– Köszönjük.

– Bocsánat! Csak még egy szót szeretnék mondani. Csodás volt a bemutatója – mosolygott a nő Dávidra. – Álomvilágba repített mindnyájunkat. Persze csak fél szemmel leskelődtünk, mert a ruhatárat nem hagyhattuk ott, de élmény lesz egy életre, hogy láthattuk! És hogy láthattuk önt is, munka közben. Éteri este volt! Micsoda isteni adomány birtokában van maga! Talán nem is tudja… Az embert egészen elvarázsolja ez a sok szépség, amit elénk tár! Amit ad az embereknek… Hálásan köszönjük!

– Én köszönöm – dadogta meglepetten Dávid. – És örülök, hogy tetszett.

A nő áthaladt a termen, és a kijáratból még mindig mosollyal az arcán intett vissza.

– Látod?

– Mit? – kérdezte Dávid.

– Ezeket kellene meghallanod! Ezek a mondatok és ezek az emberek sokkal fontosabbak, mint azok, akik kritizálnak. Mert ők őszinték, míg a többiek csak szimplán irigyek. És ezek az emberek őszintén boldogok, hiszen a munkáddal azzá teszed őket. Adsz nekik. Nem is keveset. Egyedül ők kell hogy számítsanak. Más nem.

– Igazad van. Csak…

– Mégis mit gondolsz? – állította meg Dávidot Péter. – Aki arra vágyik, ami te vagy, örülni fog a sikerednek? Vagy dicsérni? Nem. Hibát fog keresni, mert kisszerű. Amilyen kisszerű az egész tehetsége. Különben nem viselkedne úgy, ahogy. És pont ezért mondom neked mindig, hogy te ne keresd magadban a hibát! Éppen elegen megteszik ezt rajtad kívül is.

– Mi van abban a borítékban?

– Eltereled a szót.

– Mert ezt már sokszor elmondtad.

– Így van. És jobb, ha tudod, hogy egészen addig fogom mondogatni, amíg el nem jut végre a tudatodig. Hiába váltasz témát.

– Jó. Szóval mi van a borítékban?

– Javíthatatlan vagy.

– Ezt szereted bennem.

– Hát nem pont ezt, és nem pont így. De mondjuk inkább azt, hogy együtt jár a csomaggal, amit beszereztem magamnak.

– Jó. Szóval kinyitod végre?

– A borítékot?

– Igen, mi mást? Engem mint csomagot már kinyitottál.

– Igen, ki, de azért még mindig találok benne meglepetést! Mégpedig bőven!

– Örülök, hogy így látod – kuncogott lehajtott fejjel Dávid.

– Miért?

– Mert nem szeretnék unalmassá válni.

– Attól nem kell tartanod!

– Na, nézzük már meg! – türelmetlenkedett Dávid.

Péter előbb alaposan körbetapogatta a borítékot. Forgatta, nézegette, látszott rajta, hogy megpróbálja kitalálni, mi lehet benne.

– Levélbombára gyanakszol? – nevette el magát Dávid.

– Ugyan, dehogy! De ez valami kemény tárgy. Nem levél, az biztos.

– Jó. És mi lenne, ha találgatás helyett kinyitnád?

– De hát akkor hogy adjuk vissza?

– A borítékon nincs címzett. Különben hogy tudjuk meg, hogy ki vesztette el?

– Úgy, hogy például majd keresi.

– Ja. Hacsak úgy nem!

– De nem lehet egy olyan borítékot kinyitni, ami nem nekünk szól!

– Olyat nem. Csakhogy ez senkinek se szól. Nincs is rajta cím! Én kinyitnám. Lehet, hogy nem is a mi vendégünk vesztette el. Na, gyerünk, nyisd már ki!

Péter továbbra is kérette magát.

– Jaj, édes istenem! Majd azt mondjuk, hogy úgy kaptuk, széttépett borítékban. Na, add csak ide! Én kinyitom úgy, hogy vissza lehessen ragasztani.

– Tessék! – adta át a borítékot Péter.

– Gyáva nyúl.

Dávid kivett a zakója hajtókájából egy gombostűt. Péter elmosolyodott. Eleinte hihetetlennek tűnt, de Dávidnál mindig akadt néhány gombostű. Óvatosan, milliméterről milliméterre fejtette fel a tű segítségével a ragasztást.

– Így ni! – mondta. – Ha szerencsénk van, vissza is tudjuk ragasztani.

– Mi van benne?

Dávid belenyúlt a borítékba.

– Egy MiniDisc – mondta.

Péter meglepetten nézett rá. Dávid vett egy nagy levegőt.

– Nem! – mondta Péter határozottan.

– Mit nem?

– Nem nézzük meg, mi van rajta!

– Honnan tudtad, hogy ezt akartam mondani? Különben nem is ezt akartam mondani.

– Dávid!

– Jó, ezt akartam mondani. De ha nem nézzük meg, akkor sose tudjuk meg, hogy kié!

– Dehogynem – válaszolta Péter, és egy gyors mozdulattal kikapta Dávid kezéből a lemezt. – Ahogy mondtam, amikor majd jelentkeznek érte. És kérem a borítékot is! – nyújtotta határozott mozdulattal a tenyerét, mire Dávid kelletlenül engedelmeskedett, és átadta a felbontott borítékot.

Can Girona, Barcelona, 2020

SZOKATLAN MELEGGEL KÖSZÖNTÖTT be a január. A kerti pálmafák levelei halkan susogtak a tenger felől érkező reggeli szélben, és a lombjukon átszűrődő napsugarak vidám táncot lejtettek a hálószoba krémszínűre festett falain.

Dávid szeme hirtelen kipattant.

– Úristen! Elaludtam! – kiáltotta ijedten. Felült, és az éjjeliszekrény sarkán álló órára nézett. Fél kilencet mutatott. Megkönnyebbült sóhajjal hanyatlott vissza. – Butaság – suttogta. – Hogyan is aludhattam volna el? A gép csak délután kettőkor indul.

Kibújt a takaró alól, és résnyire húzta a teraszajtót.

A százéves, göcsörtös törzsű olajfa ágai közül éles madárcsivitelés, alóla pedig vidám csaholás hallatszott. A fa odvában fészkelő rigók izgatottan készülődtek a tavaszi költéshez, a kutyák pedig képtelenek voltak a vadászösztönüket féken tartani.

– Azonnal hagyjátok abba! – hallatszott Péter fegyelmező hangja. – Fellármázzátok az egész környéket!

Dávid visszaült az ágy szélére és elmosolyodott. Szerette, ahogy Péter vigyázza a reggelei nyugalmát. Szívből gyűlölte a korán kelést, mégis egész életében korán kelt. Pedig csak két dologra vágyott: az egyik, hogy néha magától ébredhessen, a másik, hogy legalább egy alkalom legyen egy héten, amikor nem ugyanazon a napon kell lefeküdnie, mint amikor felkel.

Hosszú ideig maga sem hitte, hogy újra talpra áll. Hogy képes lesz elölről kezdeni mindent. Hogy végre megérti Péter szavait. Ha valaki nem akarja őt jónak látni, tehet bármit, akkor sem látja majd annak, és hogy neki egyedül azokkal kell törődnie, akik hajlandók erre. Mert ők érdemlik meg a művészetét.

A tekintete az éjjeliszekrénye fölé akasztott, bekeretezett írásra vándorolt. Az anyja levele volt, az egyik születésnapjakor kapta tőle. Akárhányszor ránézett, önkéntelenül is olvasni kezdte.

Vigyázz magadra, fiam! Tudd, hogy mindenki csak abból adhat, amije van. Boldogságot boldog embertől kaphatsz, boldogtalantól soha. Segíteni az erős képes, a gyenge nem. Tudást az adhat át neked, aki maga is megtanulta, és nem csupán hiszi, hogy tudja, hanem be is bizonyította.

Célokról az beszélhet, akinek voltak, és el is érte azokat, az oda vezető útról pedig az meséljen neked, aki végigment rajta. Sikerről ne fogadj el tanácsot attól, aki sikertelen, belsőről és tartalomról pedig nem hallgathatod olyan ember útmutatásait, akinek mindössze külsőségei vannak.

Tartásra nem taníthat megalkuvó, becsületre pedig nem nevelhet tolvaj. Szorgalmat nem követelhet rajtad rest, helytállást tunya, bátorságot pedig gyáva.

Mert mindenki csak abból adhat, amije van. Te gazdag vagy. Annak születtél, annak neveltünk. Rád felelősséget róttak.

De ne adj magadból túl sokat, és vigyázz, kitől mit fogadsz el. Emlékezz a szavaimra: kiszáradt kútból nem lehet vizet húzni.

Isten éltessen, fiam. Szeretlek.

Anya

Már jól volt egy ideje. Nem fájt a gyomra, bár ügyelt, hogy ne terhelje túl, már egy ideje újra végigaludta az éjszakákat, és visszanyerte fénykori súlyát is. Megnövesztette a haját, és az eredeti színére, mélybarna árnyalatúra festtette. Korábbi életéből csak a jóga iránti elkötelezett ragaszkodását tartotta meg.

Ha szóba kerültek a nehéz évek, csak mosolygott, és elintézte azzal, hogy ma már tudja, a nap soha nem nyugszik le, az csupán a látszat, amelynek egyedüli oka a megfigyelő korlátozott látószöge.

Nyújtózott egy hatalmasat, majd izgatott várakozással telve ugrott fel, ledobta a pizsamáját, és beállt a zuhany alá.

Péter állította, ő mindig is biztos volt abban, hogy Dávid kilábal a bajból. Azt mondta, azért, mert ő eleve győztes alkat. És ha olykor kénytelen elszenvedni egy-egy vereséget, még azt is a hasznára tudja fordítani, ugyanis az csak megsokszorozza az erejét. Hiszen legbelül, a lelke legmélyén – bármilyen megpróbáltatások elé állítsa is a sors – örök derű, valamint önmaga erejébe és az életbe vetett megkérdőjelezhetetlen hit lakik. Péter még azt is mondta, kicsit irigyli is ezért.

Öltözés közben hallotta, hogy a házvezetőnő megérkezik. Carmen bármennyire igyekezett is reggelente zajtalanul beosonni, a kutyák a kert leghátsó, legeldugottabb részéből is meghallották a lépteit, vagy talán már arról megismerték, ahogy a kapu zárjában elfordítja a kulcsot, és azonnal csaholva rohantak felé, egymást eltaposva a lelkesedéstől. Persze hogy előkerültek a titkos piskótadarabok az otthon zsebbe csúsztatott kis nejlontasakból, és még a ház bejárati ajtaja előtt hangos csámcsogással el is tűntek olyan vehemenciával, mintha a kutyák legalábbis egy fél borjút kaptak volna. Péternek mindössze annyit sikerült elérni, hogy legalább cukormenteset kapjanak, mert Carment erről a reggeli szertartásáról képtelenség volt lebeszélni.

– De hát látja, señor Peter, mennyire szeretik az édességet! Különösen ez a perrito!{1} – simogatta gyengéden Miuccia buksiját. – Volna szíve ezt tőlük megtagadni?

– Nem tesz jót az egészségüknek!

– Ugyan már! Esta es tontería!{2} Már megbocsásson, señor Peter. Ami ennyire jólesik nekik, az biztosan nem lehet ártalmas!

– Jó reggelt, Carmen! – jelent meg a lépcső tetején indulásra készen Dávid.

– Nahát! Egek! Már ilyen késő volna?

Dávid felnevetett. Értette a viccet, és Carmen fricskáiért soha nem neheztelt.

– Be kell mennem Barcelonába. Mihamarabb indulok. A kiadóval nem tudtam elhalasztani a tárgyalást, és nem leszek itthon, amikor a sevilla-i könyvvásár elkezdődik.

– Akkor készítek gyorsan valamit! Tojást? Pan de tomate con jamón?{3}

– Ó, én csak egy kávét iszom, köszönöm.

– Na, azt már nem! Előtte bizony eszik egy falatot, señor.

– Nem lesz semmi baj, higgye el!

– Mindegy, hogy elhiszem, vagy sem, de azt tudom, hogy mind megszenvedjük, ha egy gyomorfájós ember van a közelünkben, különösen ha ez a személy maga. Oda tessék leülni! – mutatott a reggelizősarokra ellentmondást nem tűrően.

– Értettem! – vágta rá vigyorogva Dávid.

– Egy perc alatt megsütök két tojást!

– És képzelje – folytatta Dávid Carmen hátának beszélve –, a művészellátóba is be kell ugranom egy rendelés miatt.

– Csak nem? – fordult felé elmosolyodva Carmen.

– De igen! – nevette el magát Dávid.

– Dios mio! Mindenki jön?

– Andrew és Cara két hétig maradnak, így Andrew festeni akar. Alison csak egy hétig tudja élvezni a szabadságát, a munkája miatt hamarabb vissza kell mennie.

– És mikor?

– Két napra rá, hogy megérkezem Amerikából.

– És mégis mikor akart erről tájékoztatni engem, señor? – csattant szemrehányóan Carmen hangja.

Dávid bambán nézett az asszonyra.

– De hiszen csak tegnap döntöttük véglegesen el!

– Azt értem, de nekem be kell vásárolnom! Előre! Fel kell készítenem a házat!

– Lesz rá egy egész hete, Carmen, amíg én New Yorkban leszek! Ráadásul Péter itthon marad!

– Igen, lesz rá egy egész hetem, valóban, most már, hogy kiszedtem magából az örömhírt. És pont most nincs kéznél Miguel! Dios mio!

– Tényleg, kérdezni is akartam, hogy van. Sikerült átvészelnie valahogy ezt a két napot?

– Mégis hogy lehet az ember egy ilyen műtét után? Pláne az én uram, aki ha egy náthát elkapott, húszévente egyszer, még az ágy lába is nyögött, úgy el tudta magát hagyni. Hiába, ilyenek a férfiak mind, ha betegek!

– Jó, de azért ez nem egy nátha! Ez egy epeműtét volt!

– Sajnálom is szegényt! Mondta is, hogy legjobban most azt bánja, hogy nem ehet majd akármit.

– Egy darabig biztosan vesződnie kell a diétával, de utána helyreáll a rend.

– Azt mondja, señor David?

– Igen.

Carmen hálálkodó tekintettel nézett rá.

– Hát addig majd kétfelé főzök, ha megengedi.

– Dehogy főz kétfelé, Carmen! Szó sem lehet róla! Majd mi is azt esszük, amit Miguel ehet. Így legalább nem érzi magát annyira jogfosztottnak.

– Nagyon kedves magától, señor, és tudom, hogy magát ez nem zavarja, hiszen annyi éven át… – Hirtelen elhallgatott.

– Nem kell zavarban lennie. Már elmúlt.

– De mit fog szólni ehhez señor Peter? Ő aztán legalább annyira szereti a hasát, mint az én uram. Jó kis csípős, chorizo patata brava helyett kapnak egy kis vajon párolt, sótlan halat… Hajaj, lesz itt forradalom!

– Pétert bízza csak rám. A lényeg, hogy Miguel minél hamarabb meggyógyuljon. Maga is mondta, hogy mihez kezdenénk nélküle.

– Nagyon kedves öntől, hogy így gondol rá.

– Carmen, nem is tudja elképzelni, mennyi mindent köszönhetünk neki. És mindketten rendkívül hálásak vagyunk önöknek.

– Megtisztel, señor.

– Tudja, mit? Be is ugrom hozzá a kórházba visszafelé jövet.

– Nagyon fog örülni! Mindig érdeklődik, mert azt hiszi, most biztosan neheztelnek rá, amiért pont a legrosszabbkor…

– Esta es tontería! – ismételte huncut mosollyal Carmen korábbi szavait Dávid. – Egy betegség sosem jön jókor! És biztosra veszem, ő lenne a legboldogabb, ha mindez nem történik meg vele. Na, hol van az a paradicsomos kenyér sonkával?

– Tojást sütöttem!

– Jó, akkor megeszem azt. Mert addig, ugye, nem kapok kávét…

– Nem is, señor! Egyetlen kortyot sem!

Az El Prat felé vezető úton Dávid felnyitotta a kocsija tetejét, és elégedetten mosolygott maga elé. Még csak újév múlt néhány nappal, és már szinte kitavaszodott.

Sikeres volt a találkozója a kiadónál, noha kicsit tartott tőle, hogy nem keresnek-e valamiféle kifogást, hogy a fordítás bizonyos részei túl dél-amerikaiasak lennének, vagy nem elég castellano a nyelvezete, mert a műfordító Argentínában nevelkedett, de végül nem így történt, bár kilátásba helyezték egy castellano fordítás szükségességét is. Ugyanakkor az erőteljesen biztató volt, hogy a tartalmi összefoglaló gond nélkül átment minden kiadói rostán.

A művészellátóban Andrew kérése szerint leadta a rendeléseket; néhány nap alatt legyártják a vásznazott vakrámákat, és Miguel híján majd Péter biztosan elszállítja időben.

Lehajtott a 11-es kijáraton, és a kanyar után egyből feltűnt a barcelonai közkórház mindent uraló, kék üvegekkel borított épülete.

Hirtelen az anyjára gondolt. Amikor néhány évvel ezelőtt leesett a sámliról a spájzban és megrepesztette a medencecsontját, majdnem egy napig feküdt a hideg kövön, mire a segítője megtalálta. Még szinte magához sem tért, de az első dolga az volt, hogy meg akarta tiltani, hogy neki telefonáljanak.

Micsoda őrület kezdődött el! Beleborzongott az emlékbe. Napokig egyetlen hely sem volt egyik Budapestre tartó gépen sem. Végül Münchenen át érkezett meg a klinikához, több mint nyolc óra utazás után.

Élete legszürreálisabb élménye volt, amikor belépett egy vakolatlan épület sarkig kitárt ajtaján, és áthaladva a forróságtól fülledt levegőjű folyosókon meglátta, hogy az ütött-kopott kórterem falára akasztott őskori tévén éppen egy lefutott valóságshow-ból ismertté vált, felfújt mellű tyúkot kell a személyzet nélkül magára hagyott idős embereknek nézni, ahogy az vicceskedik és pózol a kamerába. Mindeközben a betegek összehajtogatott újsággal csapkodják az ágyon a legyeket – legalábbis az, aki bírta, mert az anyja például a karját sem volt képes megemelni. Pelenkában feküdt magatehetetlenül, immár negyedik napja katétercsere nélkül, mert az sem érdekelt senkit, hogy ha emiatt leáll a vizelettartási reflexe, a hátralévő életidejét becsomagolva töltheti. Dávidnak azt válaszolták a kérdőre vonáskor, hogy erre bizony nincs ember.

De akkor még nem sejthette, hogy a java csak ezután jön, amikor saját költségen az anyját egy magánkórházba szállíttatta Budapestre, aki így étlen-szomjan kilenc órát töltött a mentőautóban. Amikor megérkezett, az első kérése az volt, hogy kimehessen a vécére. Ketten támogatták a helyiségig, minden lépése maga volt a kínzó gyötrelem.

– Egész nap nem tudtál vécézni? – kérdezte Dávid.

– Nem – válaszolta az anyja.

– De hogy tudtad visszatartani?

– Muszáj volt, fiam.

Dávid értetlenül bámult rá. Tudta, hogy az anyja mennyire büszke. Tudta, hogy mindennél fontosabb a méltósága. Mégis meglepte az ereje, amikor azt válaszolta, hogy már enélkül is éppen eléggé megalázták, és a kocsiban csak férfiak voltak.

– Belehaltam volna a szégyenbe – suttogta.

Dávid emlékezett, ez volt az egyik utolsó csepp a pohárban, amiért eldöntötte, bárhogyan alakuljanak is a dolgok, ide soha többé nem tér vissza. Belátta, hogy meglehetősen abszurd bármiféle jövőt ígérni és távlatokat teremteni ott, ahol az utat a hitványság mécsesével világítják meg.

Kérlelte, de az anyja nem akart költözni. Minden próbálkozását elhárította, mondván, öreg fát már nem lehet átültetni.

Azóta sem múlt el nap, hogy Dávid ne gondolt volna reszkető aggodalommal az anyjára.

Emlékezett arra is, hogy a dupla ajtós bejáratban, jól látható helyen táblák hívták fel a figyelmet a higiénia fontosságára. Egy kis pulton, oldalt az üvegfal mellett, kézfertőtlenítő zselé, lábzsákok, gumikesztyűs dobozok és katonás rendbe állított, egyenként csomagolt szájmaszkok sorakoztak. A biztonsági őr elmagyarázta a sorrendet, mit miután vegyen fel, mert enélkül az intézménybe nem léphet be.

– Óvintézkedések – mondta.

Dávid kissé csodálkozva nézett rá.

– A járvány miatt.

Miguel békésen szunyókált a szobájában, amikor Dávid belépett hozzá. A hangszóróból halk zene szólt, a fürdőszoba nyitott ajtajából még lehetett érezni a reggeli takarítás után a levendulával vegyített fertőtlenítőszer illatát. Dávid óvatosan megérintette a kezét.

– Ó, señor David! – motyogta meglepetten Miguel, és hátrahúzta a könyökét, hogy feltámaszkodjon.

– Ne, ne! Csak pihenjen!

– Kérem, ne haragudjanak rám…

– Ne mondjon ilyeneket, señor Miguel!

– Cserben hagytam magukat, pont…

– Szó sincs ilyesmiről!

– De éppen a teraszburkolatok cseréjét tervezték, amint visszajön Amerikából! És én nem tudom, hogy addigra…

– Ez most elmarad, Miguel.

– Hogyan? Miattam, ugye? A betegségem miatt! Még ez is…!

– Szó sincs róla! Kérem, nyugodjon már meg! Inkább örüljön velünk!

– Igen? Mi történt?

– Azért halasztjuk el a felújítást, mert Andrew, Alison és Cara eljönnek Spanyolországba. És itt lesznek két hétig! Vagyis Alison csak egy hétig tud maradni.

– De hiszen ez nagyszerű, señor! Ó, istenem, azt a kislányt mindig úgy várom!

– Na látja. Akkor itt a feladat!

– Mégpedig?

– Hát csak nem akarja őket betegen fogadni?

– Ó, nem – rázta meg a fejét Miguel. – Dehogyis!

– Két napra rá érkeznek, ahogy én visszatértem. Van egy bő hete, Miguel. Addigra meg kell gyógyulnia!

– Meglesz, señor! De most akkor ki fogja intézni otthon a dolgokat? A sövény is félbemaradt, a héten a bougainvilleákat is metszeni kellene!

– A szomszéd kertésze felajánlotta, hogy megcsinálja.

– Jorge? Az a kétbalkezes? Na, akkor inkább húzzuk ki tövestül az összeset! Minek vesződni a metszéssel, ha úgyis csak néhány csupasz ág marad! – háborgott Miguel.

– Jó, majd kiigazítja.

– Hát, señor David, ön tévedésben van, már megbocsásson! Mit lehet azon kiigazítani, amit egyszer tőből levágtak?

– No, azért azt nem hinném, hogy Jorge olyan ügyetlen lenne, hogy tőből levágja…

– Jaj, istenem! Hogy nekem is pont most kellett…

– Ne ostorozza magát olyanért, amiről nem tehet.

– Ráadásul most, amikor pont elutazik… Ki kellett volna vinnem a csomagjait is…

– Péter kivisz a repülőtérre. És értem is jön. Higgye el, nem dől össze a világ!

– De az én világom igenis összedől, señor David, mert magukra hagytam magukat.

– Señor Miguel!

– Igen?

– Valamit meg kell ígérnie nekem – mondta kedvesen Dávid, miközben az ágy mellé húzott egy széket, és leült.

– Mondja csak!

– Hogy ettől a pillanattól kezdve kizárólag arra gondol, hogy minél hamarabb újra munkába tudjon állni. Igaza van, maga nélkül nem boldogulunk.

Miguel arcán halvány mosoly jelent meg. Öröm járta át a testét a saját nélkülözhetetlensége hallatán.

– Megígéri? – kérdezte Dávid.

– Igen – bólogatott hevesen a férfi. – Megígérem. Mire jön, ott leszek!

– Rendben van – tette a kezét Dávid Miguel kezére, majd felemelkedett a székről.

– Vigyázzon magára, señor David! Valami ragályról beszélnek a kórházban, és arról, hogy már elterjedőben van.

– Ne aggódjon! Csalánba nem üt a mennykő!

– Nana! Nem úgy van az! Jó utat! Andrew-nak pedig gratulálok! Mondja meg! Nagy dolog ez!

– Nos, nem kicsi, bizony nem az! Élve nem szokás múzeumba kerülni! – nevette el magát Dávid, és kilépett Miguel szobájából.

A repülőtérre vezető úton lépésben haladt a kocsisor.

– Mi a jó ég történik itt? Soha nem szokott ekkora dugó lenni! – méltatlankodott Péter.

– Időben indultunk. Nincs vész – nyugtatta Dávid. – De talán megpróbálhatnánk a Castelldefels előtti leágzásnál a parti utat.

– Igazad van – bólintott Péter, és átsorolt a külső sávba. – Mi volt a kiadónál?

– Biztató a helyzet. Végül bevállalták, hogy az idei vásáron bemutatják a forgalmazóknak Sevillában. Persze még semmi nem biztos.

– Nem értem. Azt mondtad, bemutatják.

– Igen, de csak akkor garantálják a kiadást, ha megfelelő előrendelést kapnak belőle.

– Ők aztán nem vállalnak semmilyen kockázatot…

– Nézd, ez érthető. Végül is nem egy pár száz oldalas könyvecskéről van szó, hanem egy háromkötetes regényfolyamról. Ha belevágnak, az összeset ki kell adniuk. Nem beszélve arról, hogy számukra egy ismeretlen, „egy a sok közül” szerző vagyok csupán.

– Lehet, de ebben akkor sincs semmi kockázat!

– Mondod te.

– Ugyan, Dávid! Mi kockázat van egy olyan könyvben, amit mindenki imád?

– Csakhogy ők azt nem tudhatják, hogy mindenki imádja. Ami ráadásul nem is igaz, mert kaptam mindenfélét miatta.

– A kritikákra gondolsz?

– Azokra – bólintott Dávid.

– Valóban? Arra a néhány seggfejre, a sok tizen- meg huszonezerrel szemben, akik közül még olyan is volt, aki azt is megírta, hogy mindössze hat oldalt olvasott el belőle? Ó, istenem! Mindig olyan mély átéléssel tudsz beszélni az arányokról, hogy azok mindent megmutatnak! Mondd, mi lenne, ha meghallanád olykor-olykor saját magadat is? Hasznodra válna, mert nem szoktál ostobaságokat beszélni.

– Csak ilyenkor, igaz?

– Csak ha saját magadról van szó. Igen. Pontosabban a saját értékelésedről, amivel aztán keserű perceket okozol magadnak.

– De az is lehet, hogy a spanyol nyelvű olvasók ízlése más.

– Nagyszerű! Közelítsük meg akkor máshonnan! Ha így nem tudod lehúzni magad, akkor próbáljuk amúgy! Hátha kiderül, hogy mégsem vagy megfelelő valami miatt. El sem hinné senki, hogy egy ilyen sikeres ember, mint te, ennyire kishitű, és ennyire nincs tisztában saját magával. Hogy kizárólag a kétely van benne! Mondhatsz bármit, egy jó könyv az jó könyv. Akármilyen nyelven írták is.

– Egy jó könyv, igen.

– Dávid! – rivallt rá Péter.

– Rendben. Visszavonultam. De akkor is elfogult vagy.

– Nem tudod abbahagyni, igaz? Most már megnyugodhatnál, remek életünk van, lehetnénk elégedettek. De te csak nem akarod elereszteni a koncot, amibe kis híján belepusztultál! Ráadásul mindig ezzel vádolsz, mintha nekem nem lehetne önálló értékítéletem! Lebecsülsz, ha azt gondolod, párás szemmel nézek mindent, amit csinálsz.

– Jó, azt tudom, hogy nem. Sőt! – nevette el magát Dávid.

– Na látod! És szerintem legbelül te is ugyanúgy tudod, mint én, hogy a regény jó.

Dávid kinézett az ablakon és elmosolyodott. Az egyetlen ember Péter volt az életében, aki nem hagyta magát átlépni. Bátor volt, ha kellett nyers, nem hajolt meg előtte, sőt próbára tette, és újra meg újra önmaga felismerésében kihívások elé állította. Dávid tudta, hogy megbízhat benne.

Egy ideig szótlanul nézte az elsuhanó part menti ültetvényeket az ablakból. Mérnöki rendben és végeláthatatlan hosszúságban sorakoztak egymás mellett a zöldségágyások, a még aprócska palántáknak kifeszített dróthuzalok, és egész erdőnyi szőlőkaró meredt az égnek arra várva, hogy a tőkékről majd rájuk futó ágak a nyár folyamán termőbe forduljanak.

A repülőtéri parkoló zsúfolásig megtelt, több kört is kellett tenni, mire végre a külső részen helyet találtak. Dávid mondta, hogy elég, ha csak a gyors zónánál megállnak öt percre, kikapják a bőröndöt, és Péter már mehet is tovább, de ő ragaszkodott hozzá, hogy bekísérje egészen az ellenőrző kapukig.

– Biztos akarsz benne lenni, hogy elmentem…

– Ó, igen. Feltétenül – nevette el magát Péter.

A norvég légitársaság New York-i járatára már javában folyt az utasfelvétel. Az első osztálynál szerencsére csak néhányan várakoztak, így hamar sorra kerültek.

– Írj, ha leszálltatok. Bár a radaron úgyis nézni foglak – mondta Péter a biztonsági kapuk előtt.

– Szerintem te jobban fogod tudni, hogy hol járunk, mint én – mosolyodott el Dávid.

– Andrew-ékat ölelem, mondd meg. És hogy szívből gratulálok a sikeréhez. Ha itt lesznek, megünnepeljük! Foglalok is helyet a Maricelben.

– Megmondom. És sajnálom, hogy nem tartasz velem.

– Most nem hagyhatom itt a vállalatot. Azt hittem, megbeszéltük.

– Megbeszéltük, de attól még sajnálhatom.

– Várlak benneteket vissza. Nagyon vigyázz magadra! – súgta Péter, és szorosan magához ölelte Dávidot.

{1} kiskutya (sp.)

{2} Ez butaság! (sp.)

{3} Paradicsomos kenyeret sonkával? (sp.)