A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lesley Pearse: Suspects

Michael Joseph, part of the Penguin Random House

group of companies, 2021

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © Lesley Pearse, 2021

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes

hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-422-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

gabo.hu

http://www.gabo.hu/

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

Elektronikus verzió v1.0

Négy pompás unokámnak, Brandonnak, Harley-nak, Siennának és Aliciának.

Nagyon hiányoztatok idén, de nemsokára bepótoljuk az elveszett időt.

Szeretlek benneteket.

1.

Első nap, Cheltenham, 2009. július 18., szombat

– MI A FENE az már megint Harrynél? – kérdezte Maureen Willis a férjétől, Robtól a border terrierjükre mutatva, amely kicsivel előttük, egy bokor alatt mintha valami érdekes dolgot talált volna.

– Harry! Hagyd! – üvöltötte Rob, majd vállvonogató beletörődéssel nézett vissza a feleségére. – Csak nehogy rókakaki legyen. Hét óra, és már most kánikula van, sosem szabadulunk meg a bűztől.

Mindketten odasiettek, hogy megfékezzék a kutyájukat. Rob ért oda előbb, és Maureen hallotta, ahogy elborzadva kapkod levegő után.

– Mi az? – kiáltott oda kissé zihálva az erőlködéstől, hogy a hetvenöt kilóját feljuttassa az emelkedőn.

Rob megtorpant. Abból, ahogy a szájára tapasztotta a kezét, Maureen messziről is látta, hogy valami borzasztó dolog lehet.

– Ne gyere közelebb! – kiáltotta Rob, a nagyobb nyomaték kedvéért hadonászva, majd lehajolt, hogy pórázra kösse a kutyát.

– Mi az? – kiáltotta a nő.

Rob lenézett a félig az egyik bokor alatt a földön elterült fiatal lányra. Hosszú szőke haja összecsomósodott a csupasz karját és a ruháját is beborító, alvadásnak indult vértől. Rob a vézna végtagokból látta, hogy nem lehet több tizenkét-tizenhárom évesnél. A hirtelen elé tárult brutális látványtól felkavarodott a gyomra.

Elfordulva így szólt Maureenhez:

– Hívd a rendőrséget, szívem! Ez egy megtámadott gyerek. Majdnem biztosra veszem, hogy meghalt.

2.

Ugyanaznap reggel fél tízkor Conrad Best a maga és a felesége, Nina holmijával megrakott bérelt furgonnal behajtott a Fűzfa közbe, és megállt, hogy befogadja a gondosan ápolt nyitott előkertek és a békés utca látványát. Odafordult az utasülésen ülő Ninához.

– Szerinted mi most egy swinger környéken lehetünk?

Nina elnevette magát. Mindig számíthatott rá, hogy Conradnak valami malacság jut az eszébe. De tudta is követni a gondolkodását. Az ő véleménye szerint a napfényben fürdő Fűzfa köz inkább A stepfordi feleségek helyszínének látszott, semmint swinger terepnek. A takaros petúnia- és nebáncsvirágszegélyektől a szikrázó ablakokon feszülő hófehér szúnyoghálókon át a behajtókon álló, nemrég lemosott és viaszolt, csillogó-villogó autókig minden tökéletes volt.

De lehet, hogy Conrad valami mást vett észre, az effajta tökéletességnek egy sötétebb oldalát. Lehet az, hogy a helybeliek ott rendeznek partikat, ahol partnert is cserélnek? Ha így van, Nina azt remélte, hogy őt és Conradot nem lesik máris azzal a szándékkal, hogy őket is bevonják a dologba.

– Ezt a gondolatot tartsd csak meg magadnak. Szeretnék jól kijönni az új szomszédaimmal – mondta megrovóan.

Conrad nem tett lakatot a szájára: nagyon is kitelt tőle, hogy egyenesen előrukkol a dologgal, és megkérdezi valakitől, hogy errefelé kik a swingerek.

– Olyan jó, hogy végre saját házunk van. Ma még a nap is kisütött.

– És a rendőrség is kijött a fogadásunkra – mutatott Conrad egy járőrkocsira, amely éppen az ő házukon túl parkolt. – Hacsak nem egy swingerparti durvult el.

– Te mindig a legrosszabbra gondolsz. – Nina kuncogott. – Lehet, hogy nem is valami bűnügy miatt vannak itt. Talán itt lakik a rendőr, és hazaugrott egy kávéra.

Conrad a hármas szám garázsa előtt leparkolta a furgont, és elgondolkodva nézett át az út túloldalára, ahol hirtelen több szomszéd is kijött a házából, és összeverődtek.

– Nézd azt a csődületet! Azok ugyan nem egy elveszett kutya vagy egy kitört ablak miatt jöttek elő.

Nina látta, hogy a férjének igaza van. A csoportosulók testbeszéde és arckifejezése arra utalt, hogy valami aggasztó dologról tárgyalnak.

Csakhogy az ifjú pár már olyan régóta álmodozott saját otthonról, hogy az örömük minden más történést felülírt. Vidáman pattantak ki a furgonból.

Először még januárban nézték meg a garázsuknál összeépített ikerház egyik felét, és bár tetszett nekik a nagy tér meg a három méretes hálószoba, a húszas éveik közepén járva még túl fiatalnak érezték magukat ahhoz, hogy beérjék egy szerintük „nagyisnak” mondható házzal. Hamarosan rájöttek azonban, hogy a nekik tetsző, városhoz közeli házak mind kívül esnek az ő árkategóriájukon, az olcsóbbak meg jóval több felújítást igényelnek, vagy csak az utcán lehet parkolni előttük.

Tavasszal aztán, amikor megtudták, hogy ennek a nagyobb kelendőség érdekében levitték az árát, még egyszer megnézték. Csak akkor látták, hogy a délre néző kert telis-tele van nárciszokkal meg virágzó fákkal. Elképzelték, hogy majd grilleznek az udvaron, a gyepen pedig idővel egy baba fog szundikálni a kocsijában. Tetszett nekik, ahogy az egész házat beragyogta a napfény. A kerti sövényen túli fákon éppen akkor nyíltak az új levelek. Már nem „nagyis háznak”, hanem örökre szóló otthonnak tűnt, amelyben minden megvan, ami nekik kell.

Most pedig beköltöznek.

Conrad kinyitotta a bejárati ajtót, majd az őket bámulókra rá sem hederítve felnyalábolta Ninát, hogy átvigye a küszöbön. A nő gyámoltalanul vihogott, miközben a férje egyenesen a ház hátulsó felén lévő erkélyajtóhoz vitte, és ott minden teketória nélkül letette a padlóra.

– Nem gondoltam, hogy ezt a szőnyeget itt hagyják – mondta Nina, és úgy terült el a padlón, mint valami tengericsillag. Világos, drapp színű és rendkívül jó állapotú volt. – Ezzel megspórolunk egy kis pénzt, nem igaz?

– A lépcsőn is itt hagyták a szőnyeget – mondta Conrad, miközben felszaladt az emeletre. – Azta, az összes szőnyeget itt hagyták! – kiáltotta le Ninának. – Milyen király már ez?

Nina felugrott, hogy a férje után menjen. És tényleg, mindenütt ott volt a szép, semleges színű szőnyeg. Az ügyvédi költségek után nagyon kevés pénzük maradt, és már beletörődtek, hogy hónapokig szőnyeg nélkül fognak élni.

Conrad átölelte Ninát.

– Azt hiszem, én vagyok az egyik legszerencsésebb férfi a világon – mondta. – Gyönyörű barátnőm van, olyan munkám, amit szeretek, és most már saját házunk is.

Nina magát gondolta szerencsésnek. Conrad gondozóként dolgozott egy olyan helyen, amelyet előszeretettel emlegetett úgy, hogy „rosszfiúk otthona”. Olyan srácoké, akiket zömmel azért vettek gondozásba, mert annyira elvadultak, hogy bajba kerültek. Conrad megértette az alapvető problémáikat, amelyek nem csupán a szegénységből és az elhanyagoltságból álltak, hanem a szülői érdektelenség okozta önbecsüléshiányból is. Neki is hányatott volt a gyerekkora, habár egészen másképpen, mint az „ő” srácainak, és megőrizte keményfiús külsejét, a muszklikat, a tetoválásokat meg a heavy metálos pólókat, mert tudta, a srácok így jobban átérzik, hogy az ő oldalukon áll.

Nina számára a valódi természete a szelíd szürke szeméből ragyogott elő, humorérzékéről szélesen mosolygó szája árulkodott. Meghökkentően érzékeny is volt: szinte anélkül értette meg mások problémáit, hogy egy szót is szóltak volna hozzá. Sok olyan régi védencével tartotta a kapcsolatot, akik már saját lakásba költöztek. Ahogy gyakran mondogatta, ez az az időszak, amikor a fiatal srácok félre tudnak siklani. Az ő feladata volt gondoskodni arról, hogy ez ne történjen meg.

Ninának megtetszett a fekete fürtjeivel meg a tartós barnaságával első pillantásra cigánynak kinéző Conrad, de miután a lágy belsejére is rátalált, beleszeretett.

– Kis túlzás engem gyönyörűnek nevezni. – Nina nevetett. Önmagával kapcsolatban nem voltak illúziói: százhatvanöt centi magas, vékony nő volt hosszú, egérszürke hajjal, amelyet mostanában gesztenyebarnára festett. Az arcán semmi különöset nem látott – a szeme barna, a bőre tiszta, az orra kicsi volt, de semmiféle szépségversenyt nem nyerne vele.

Conrad, a barátnői és a családtagjai azonban másként látták. Ők azt mondták, hogy a minden iránti lelkesedése, az, ahogy az emberekkel törődik, meg ahogy minden alkalmat képes megragadni a bolondozásra, valóságos emberi frissítőszerré teszi.

Nina virágárus volt. A Szirmok nevű virágboltban dolgozott, Cheltenham Montpelier negyedében. Amíg a férjének a segítségre szoruló gyerekekről való gondoskodás volt a szenvedélye, ő a virágokért rajongott, és remélte, hogy egy napon majd saját virágüzlete lesz. Az esküvői csokrok terén máris némi hírnévre tett szert, és szerencséjére Babs, a Szirmok tulajdonosa imádta az ötleteit, és szabad kezet adott neki a kivitelezésükben.

A házaspár pár perc múlva újra kiment, hogy behozzák az első dobozt a sok közül. Együttélésük utóbbi két éve alatt a holmijuk mintha megtízszereződött volna. Ahogy Conrad kinyitotta a furgon ajtaját, egy nagydarab, erősnek látszó, jó negyvenes vagy kora ötvenes férfi jött át az úton, hogy üdvözölje őket.

– Isten hozta önöket a Fűzfa közben. Alfie vagyok, és a hetes szám alatt lakom. Azért ugrottam át, hogy figyelmeztessem magukat arra, ami történt. Ennél csúnyább dolog nagyjából nem is történhetne, amikor valaki épp beköltözik egy utcába. Ma reggel megöltek egy kislányt, éppen ott. – A házuk mögötti fákra mutatott.

– Nem! – kiáltotta elborzadva Conrad. – Hát ezért van itt a rendőrautó?

– Igen. Éppen Maurice és Rob Willisszel, a maguk szomszédaival beszélnek. Ők találták meg a lányt kutyasétáltatás közben. De azt még nem tudjuk, hogy kicsoda.

– Milyen borzasztó ez a szüleinek. – Nina hangja remegett a felindultságtól. – Micsoda pech, hogy pont most költözünk ide.

– Sajnálom, hogy tönkretettem a napjukat. Talán nem is kellett volna szólnom. – Lehorgasztotta a fejét, bűntudatosnak tűnt.

– Ilyesfajta hírek közlésére sosincs alkalmas idő – mondta Conrad, és megértően az idősebb férfi karjára tette a kezét. – Jobb rögtön megtudni, mint később belébotlani. Conrad Best vagyok, ő pedig a feleségem, Nina.

Alfie úgy festett, akár egy bokszoló, az orrát mintha laposra verték volna, de még mindig dús barna haja csak a halántékánál kezdett őszülni. Megkopott cockney kiejtéssel beszélt, mintha már hosszú évekkel ezelőtt elhagyta volna Londont. Conrad érezte, hogy tetszeni fog neki a férfi: szeme körül a nevetőráncok jó ómennek látszottak, szürke szeme pedig intelligenciára utalt.

– Marge és Jack tegnapelőtt költözött ki a házukból, de ők is nagyon meg fognak döbbenni, ha megtudják, mi történt, ahogy mi is mindannyian. De ne hagyják, hogy feltartsam magukat, és ha bármire szükségük van, egy kis tejre, kenyérre, vagy még pár segítő kézre, itt leszek az utca túloldalán.

Conrad és Nina természetellenes csöndben rakodta ki a furgont, most már tempósabban, mert szerették volna mielőbb behordani az összes holmijukat, és bezárni a bejárati ajtót. Nina kinézett a hátsó ablakon, és bár a kert végében lévő sövényt gyakorlatilag eltakarták a bokrok, a mögötte lévő fák is elégnek bizonyultak arra, hogy emlékeztessék: ott egy gyereket öltek meg. A gondolatra megborzongott.

Mi van, ha a gyilkos erre jött át, hogy megölje?

Még aznap valamivel később Rob Willis Maureenra pillantott, aki a kanapén gubbasztott leverten. Azt kívánta, bárcsak valami egészen mást határoztak volna el, mint azt, hogy megsétáltatják Harryt, mielőtt a rögtönzött hétvégéjükre indulnak Lyme Regisbe. Nem voltak hozzászokva, hogy a pillanat hevében hozzanak döntéseket. De még csak ahhoz sem, hogy változtassanak a rutinjukon. A kutyát minden szombat reggel hétkor betették a kocsiba, elhajtottak a Sainsbury melletti parkba, és a heti bevásárlás előtt gyakorlatokat végeztettek Harryvel. Még élelmiszerből is ugyanazokat vették minden héten, mindössze apró változtatásokkal annak megfelelően, hogy melyik zöldségnek és gyümölcsnek volt éppen szezonja.

Augusztusban minden évben kivettek két hét szabadságot, amelyet mindig ugyanabban az észak-devoni vidéki házban töltöttek Ilfracombe-ban. Karácsonyra egy kastélyszállóban foglaltak szobát a dartmoori lápvidéken.

A tikkasztó időjárás késztette őket az elhamarkodott döntésre. Előző nap az irodaszer-ellátó cégük irodájában úgy érezték, elolvadnak a hőségtől. Egyszeriben nem tudtak ellenállni egy tengerparti hétvégének Lyme Regisben. A csípős megjegyzés, amelyet az egyik szomszédjuk, John Freeman tett rájuk a múlt pénteki grillpartiján, szintén befolyásolta a döntésüket.

Csak a jószomszédi viszony miatt mentek át. Rose Freeman volt az utca szimatoló pletykafészke, ők pedig ódzkodtak tőle, hogy bármilyen szinten is közük legyen hozzá. És utáltak agyonsült hamburgert eszegetve ácsorogni, és apró-cseprő dolgokról beszélgetni olyanokkal, akikben semmi közös sem volt velük. Fél tízkor megköszönték Johnnak a vendéglátást, és arra hivatkoztak, hogy nekik még dolgozniuk kell.

John nagyon viccesnek képzelte magát, és ahelyett, hogy egyszerűen jó éjt kívánt volna nekik, kifejezve az örömét, amiért eljöttek, muszáj volt azzal humorizálnia, hogy azért távoznak olyan korán, mert hajnalhasadáskor már mindig talpon vannak. Azt mondta, minden szombaton kora reggel a Sainsbury felé induló kocsijuk hangjára ébred.

– És mindig pontban hétkor – kacarászott. – Lefogadom, hogy ti ketten még azt is beírjátok a naptárba, hogy mikor fogtok szexelni. Melyik napon is? Vasárnap?

Ezen a felesége is harsányan nevetett, és kétség sem férhet hozzá, hogy rosszmájúan újra és újra el fogja ismételni a férje megjegyzéseit.

Rob egy vállrándítással elintézte a dolgot, az viszont érzékenyen érintette, hogy az emberek kinevetik a kiszámíthatóságukat. Úgy döntött, hogy néhanapján muszáj lesz kirúgniuk a hámból. Így aztán, amikor aznap reggel ő és Maureen korábban mentek ki a parkba Harryvel, mindketten egyetértettek abban, hogy üdítő valami spontán dolgot művelni.

Mindössze húsz perccel később viszont, amikor lenézett a halott lányra, Rob azt kívánta, bárcsak a Sainsbury felé tartana, mint rendesen, és a borzalmas látványtól könnybe lábadt a szeme. A kislány fejére, arcára és két karjára alvadt vér száradt, csinos pamutruháját felhúzták, kilátszott alóla a fehér bugyija. Nem lehetett több tizenhárom évesnél, az élete szinte még azelőtt véget ért, hogy elkezdődött volna. Ki követhetett el ilyen gonoszságot?

A rendőrök és a mentők egyszerre érkeztek ki, de miután megállapították, hogy a lány valóban meghalt, a mentőautó elhajtott. Rob hallotta, hogy az egyik rendőr azt mondja, a patológus és a helyszínelő csapat már úton van.

Miután a rendőröknek megadták az adataikat, Rob és Maureen megkönnyebbült, amikor közölték velük, hogy hazamehetnek, majd ott később hivatalosan is kihallgatják őket. A gyermek holtteste köré paravánt emeltek, és kordonnal lezárták a bűntény helyszínét. A rendőrök másfelé terelték a többi kutyasétáltatót, akik megpróbálták meglesni, hogy mi folyik itt.

– Bejelentették egy helybeli gyermek eltűnését? – kérdezte Maureen egy rendőrnőtől. – Az anyja bizonyára pánikba eshetett, ha tegnap este nem ért haza.

– Nem tudom – felelte a rendőr kissé fagyos hangon, mint aki zokon veszi egy bámészkodó kérdezősködését. – Semmi ilyesmit nem hallottam.

Ahogy elindultak hazafelé, Maureen a férjéhez fordult.

– Te láttad már ezt a lányt? – A férfinak rendszerint jó arcmemóriája volt.

– A haja beterítette az arcát, és annyi vér volt rajta, hogy nem tudnám megmondani. – Rob hangja remegett, és a felesége látta, hogy közel jár az idegösszeomláshoz. – Hát, ez bizony betett a hétvégénknek. Ha a rendőrségnek nem is lenne szüksége a vallomásunkra, már akkor sem vinne rá a szívem.

Maureen a férfi karjába csúsztatta a kezét. Ő csak messziről látta a testet, de neki az is bőven elég volt. Rob sokkal érzékenyebb nála, és alighanem rémálmai lesznek majd a megrázkódtatástól, hogy ő találta meg a kislányt.

3.

– Tehát lehet, hogy ez a lány Chloë Church? – kérdezte Jim Marshall detektívfelügyelő az őrmesterétől, Ian Dowlingtól. Az imént küldték haza Williséket, és most a földre rogyott lányt nézték.

Az apja előző este fél tíz körül telefonált a rendőrőrsre, hogy bejelentse a lánya eltűnését. Még csak két órát késett ugyan otthonról, mondta, de ez nem rá vall. A játszóteret meg a többi helyet, ahol a barátnőivel szokott találkozni, már végigjárta, de hiába, és azt mondták neki, hogy már réges-rég hazament.

Church aznap reggel hatkor újra telefonált az őrsre, hogy elmondja, még mindig nem jött haza. Egy órával később Mrs. Willis azzal hívta fel őket, hogy egy halott gyermeket találtak a férjével.

Giles Patterson, a patológus is megérkezett, hogy csatlakozzon Marshallhoz és Dowlinghoz, és most éppen arra készült, hogy az előzetes vizsgálatot elvégezze.

Dowling felsóhajtott.

– Illik rá Chloë személyleírása, tizenhárom éves, szőke haj, kék szem és piros pipacsmintás fehér ruha. – Világéletében rettegett a gyerekhaláltól. Három saját gyermeke lévén könnyen elérzékenyült, elképzelve, hogy valamelyikük az. Lenézett a lányra, akit a szó szoros értelmében agyonvertek egy kővel vagy téglával. Hogy tehette ezt bárki is egy gyerekkel?

Marshall az őrmesterével való egyetértése jeléül felsóhajtott. Ötvenéves elvált, gyermektelen férfi volt. Ám az, hogy neki nem volt saját gyermeke, nem gátolta meg abban, hogy osztozzon a szülők gyermekük elvesztése miatt érzett fájdalmában és szomorúságában. Vagy a haragjában, amiért valami vadállat megfosztott az életétől egy fiatalt.

– Nekem ez rosszindulatúnak tűnik – jegyezte meg a lány mellett térdelve Patterson. – Olyasvalakinek, akiben tombolt a harag. Talán a szülei ellen irányult. Habár isten tudja, hogy lehet valakiben akkora gyűlölet, hogy egy ártatlan gyermekre támadjon csak azért, hogy a szüleit sújtsa vele.

– Értem, mire gondol – mondta elgondolkodva Dowling. – Az okozott sérülések alapján a támadó mintha nem tudta volna abbahagyni, annyira dühös volt. Hallottam már gyerekekről, akiket azért támadtak meg, hogy a szüleiket megleckéztessék.

– Ez legyen a nyomozás egyik szála, habár a szülőkkel nagyon tapintatosnak kell majd lennünk. Ha azt sejtetjük, hogy olyasvalaki lehetett, aki rájuk haragszik, lehet, hogy csak még inkább felzaklatjuk őket. Rá kell bírnunk őket, hogy azonosítsák a lányt, miután rendbe hozattuk. Nem mintha bármi is enyhíthetné a megrázkódtatást és a borzalmat, amikor valaki holtan látja a gyermekét – mondta az érzelemtől rekedtes hangon Marshall. – Az egyetlen, ami egít, az az, ha megtaláljuk a gyilkost, úgyhogy nagyon gyorsan el kell kapnunk. Kár, hogy ilyen száraz a talaj… nincsenek lábnyomok.

Jim Marshall már csaknem harminc éve volt a testületnél. Azon csak mostanában, az egyedül otthon töltött estéken kezdett el gondolkodni, hogy milyen súlyos hibát követett el azzal, hogy azt hitte, a karrierje a legfontosabb dolog az életben. Amikor Sandra, a felesége elhagyni készült őt, az ajtóban megfordult, és szomorúan nézett rá.

– Muszáj elmennem, Jim. A munkádon kívül semmi másnak nincs helye az életedben. Még csak csevegni se tudsz valakivel anélkül, hogy minden szavának a rejtett jelentését elemeznéd. Te már senkiben sem bízol, főleg nem bennem.

Erre ő azzal érvelt, hogy teljes joggal nem bízik meg benne, hiszen hónapokon át viszonya volt valakivel, most meg itt hagyja őt annak a férfinak a kedvéért.

– Akkor hol voltál, amikor a meddőségem miatt jártam orvostól orvosig? – vágott vissza az asszony. – És az a sok hideg, magányos éjszaka, amikor eltűntél, hogy a rendőr haverjaiddal iszogass, és egyszer sem jutottam az eszedbe? Te a munkáddal kötöttél házasságot. Én csak arra vagyok jó, hogy hébe-hóba főzzek valami hazait, kimossam a szennyesedet, meg lefeküdjek veled, ha olyan kedved van. Hát csoda, hogy belezúgtam egy férfiba, akinek a szemében én vagyok az első?

Sandrának természetesen igaza volt. Miután befejezte a kesergést, már belátta ezt, és remélte, hogy az asszony végre megtalálta a boldogságot. Megérdemelte.

Most, ha a tükörbe nézett, nyomát sem látta a dús sötét hajú, sima olíva bőrű fiatalembernek, aki mohón habzsolta az életet, és Sandra valamikor ezt imádta benne. Most a halántékán őszülő hajat, táskás barna szemet, megereszkedett arcot és nyakat látott. Csak ritkán jutott ideje bringázásra, úszásra vagy teniszezésre, azokra a dolgokra, amelyeket szeretett. Arra is rájött, hogy alighanem túlságosan későre hagyta, hogy találjon magának egy független, vidám természetű, meleg szívű negyvenes hölgyet. Ilyen volt álmai hölgye.

Időnként eljárt egy klubba, amelyről úgy hírlett, hogy az érettebb női vendégeket vonzza. De ki nem állhatta a kétségbeesettségnek azt a sajátos fajtáját, amelyet ott tapasztalt, nem csupán a nőkben, de a férfiakban is. A legtöbbjük boldogtalan házasságból szabadult, de már alig várták, hogy fejest ugorjanak egy másikba.

– A ruháján találtam egy hajszálat – szólt oda Patterson. – Barna, vagyis egyértelműen nem az övé, de persze egy másik gyermektől is származhat, vagy a szüleitől. A testhőmérsékletéből ítélve hozzávetőleges becslésem szerint a gyilkosság óta tizenegy és tizenhárom óra közötti idő telt el. Egy kővel ütlegelték, nagy erővel… a hajában is vannak belőle apró darabok. Megpróbált küzdeni a gyilkosával. Védekezésből adódó sérülések érték a két kezét, ahogy a fejét védve fölemelte őket.

– Megerőszakolták?

A patológus elbiggyesztette a száját.

– Nem úgy tűnik, de be kell vinnem egy alaposabb vizsgálatra, és a halál időpontjának megállapítására.

– A gyilkos fegyvernek van valami nyoma? – kérdezte Dowlingtól Marshall.

– Még nincs, uram. – A pattanásos képű Gibson közrendőr, aki csak nemrégiben lépett be a testületbe, a nagyjából tizenöt méternyire lévő posztjáról válaszolt a kérdésre. – De tűvé teszek érte mindent.

Ahogy a nap emelkedett a felhőtlen égen, úgy emelkedett a hőmérséklet is. A rendőrök sietősen gondoskodtak róla, hogy minden fényképet elkészítsenek, aztán pedig a gyermek holttestét elszállítsák a hullaházba. Két rendőrt odaállítottak, hogy a kordonnal körülkerített bűnügyi helyszínt őrizzék, a többiek pedig ujjlenyomatokat kerestek a környéken.

Délután háromkor Maureen és Rob már a kerti hintaágyon teázott és ette a süteményét. Harry kettejük között ült, és egyikükről a másikukra nézett, mintha megérezte volna a levertségüket.

– Kíváncsi lennék, hogy fog hozzá a rendőrség egy nyomozáshoz – mondta elgondolkodva Maureen, miközben a kutya fejét simogatta, hogy megnyugtassa. – Reggel meg is akartam kérdezni az őrmestertől, de aztán inamba szállt a bátorságom. Szóval, hogy vajon a gyermek családtagjainak meg barátainak a kihallgatásával kezdik, vagy átnézik a rendőrségi aktákat, hátha találnak egy környékbelit, aki hajlamos a fiatal lányok elleni erőszakra?

– Azt mondják, a legtöbb gyereket valamelyik közeli rokona gyilkolja meg – mondta komoran Rob. – Mivel válthatta ki ezt a gyilkosból az a gyerek?

Maureen megborzongott.

– Szerinted megerőszakolta? – kérdezte.

– Nem tudnám megmondani, de nem is akarom tudni, drágaságom – felelte Rob. – Ne is beszéljünk róla többet.

Maureen félig elmosolyodott. Szerette, amikor Rob „drágaságomnak” nevezte. Ő volt az egyetlen szerelme. Huszonhárom volt, amikor megismerkedtek, és előtte nem sok sikere volt a másik nemnél. Százhatvannyolc centi magas, sima barna hajú, apró szürke szemű lány volt, és tudta magáról, hogy nem szép. Ahogy az anyja meglehetősen nyersen rámutatott, nem is annyira az a baj, hogy nem szép, hanem az, hogy nem törődik se a külsejével, se az emberekkel. Odáig ment, hogy közölte Maureennel, fogyjon le három-négy kilót, és ne hordjon olyan divatjamúlt ruhákat – csak a madárijesztők viselnek rakott szoknyát meg kötött kabátot pulóverrel. Még a Nottinghami Egyetemen töltött ideje alatt sem tudott féltucatnyi részeg taperolásnál többet kipipálni, pedig akkor már jobban megerőltette magát a külsejével – fodrászhoz járt, a hétvégi tánchoz pedig kisminkelte magát.

Rob két évvel volt idősebb nála. Amíg a Durhami Egyetemre járt, volt egy-két rövid életű kapcsolata, de abban a pillanatban, hogy találkoztak – tizennyolc éve a cheltenhami könyvtárban, ahol Maureen dolgozott –, mintha tűzijátékot rendeztek volna.

Maureen jobbára alig nézett azokra, akiknek könyveket segített megkeresni, Rob azonban más volt: tejcsokoládé színű szeme körül csupa ránc lett, ahogy rámosolygott. Sötét öltönye egy kissé kifényesedett a viseléstől, csíkos ingének gallérja pedig kirojtosodott, de Maureen valahogy tudta, hogy ez csak a ruhatárával való nemtörődömségének az eredménye, amit ő megnyerőnek talált. Charles Dickens Amerikai jegyzeteit kereste, ezt a kevéssé ismert úti beszámolót, amelyet a szerző az Egyesült Államokban tett körútja közben írt. Maureen rajongott Dickensért, de ezt még nem olvasta, és amíg a férfinak keresett egy példányt, az elmondta neki, hogy szerinte Dickensnek nem nagyon tetszett Amerika.

– El tudja ezt képzelni? – mondta halk, de mély hangján. – Olyan népszerű volt, mint a Beatles… tömegek rohanták meg, amerre csak járt.

Maureen már ekkor tudta, hogy ő a neki való férfi. Nem érdekelte, hogy miből él, sem az, hogy hol lakik. Ő volt az. Később majd Rob bevallja, hogy ő is ugyanezt érezte, de félt megkérdezni tőle, hogy munka után találkozhatnának-e egy italra. Amikor ezt a félelmét, legnagyobb örömére, legyőzte, Maureen elmosolyodott, és úgy nyilatkozott, hogy az remek lenne.

Akkoriban még egyszerű, strapabíró cipőket viselt, a haját kontyba tűzte, és nem használt sminket. Már beletörődött vénlány voltába, Rob viszont, aki mintha úgy vélte volna, úgy tökéletes, ahogy van, azt az érzést keltette benne, hogy gyönyörű és különleges. A férfi imádta a könyvtárakat, mondván, hogy azok „a tanulás katedrálisai”. Azzal ugratta a lányt, hogy azért szereti a csendszabályt, mert nem egy nagy szószátyár. Azt azonban megértette, hogy nem szégyenlős, csak hamisnak véli az erőltetett fecsegést.

Rob nem sokkal a megismerkedésük előtt lépett be egy cheltenhami országos könyv- és irodaszer-kereskedelmi vállalathoz, de Maureen hamarosan rájött, hogy a férfi ambiciózus és sokkal társaságkedvelőbb, mint ő. Közvetlenül a házasságkötésük után kinevezték területi igazgatóvá. A kifényesedett öltönyt meg a rojtos inget kidobták.

Öt évvel ezelőtt, 2004-ben létszámfölöttivé vált, és a végkielégítéséből megalapíthatták saját irodaszer-vállalatukat, amelyet közösen vezettek. Ez volt az a pont, amikor Maureen úgy döntött, hogy feljavítja a megjelenését. Rájött, hogy Rob szeretné, ha eljárna vele szakmai vásárokra meg céges értekezletekre, ő pedig belátta, hogy az unalmas, formátlan ruhák, amelyeket még könyvtárosként hordott, már nem fognak megfelelni. A haját rövidebb, divatosabb fazonra vágatta szőke melírozással, és elkezdte sminkelni magát. Rob azt állította, hogy káprázatosan néz ki, és bár tudta, hogy ez nem igaz, tetszett neki, amit a tükörben látott. Fiatalabbnak látszott, és magabiztosabbnak érezte magát. Amikor egyik nap újra beugrott a könyvtárba a régi munkatársait meglátogatni, azok alig ismerték meg az új frizurájával, az elegáns nadrágjában és a rikító rózsaszín dzsekijében. Új megjelenésével a társasági életük is megváltozott. A szomszédok egyszeriben elkezdték meghívni őket partikra meg grillezésekre.

Maureen most negyvenegy éves volt, és tizenhat éve házasodtak össze. A tűzijátékot felváltotta a melegség és a gyengédség.

A Fenyőerdő nevű kis lakótelep, ahol éltek, Cheltenham peremén épült. Az 1980-as években készült el, és az építtető cég finom emberek luxusotthonaiként hirdette a házakat. A fákról elnevezett hat utca, mindegyikben a patkó alakban elrendezett tíz házzal vonzó és kívánatos lakóhelynek számított. Egy erdőt vágtak ki, hogy helyet csináljanak a házaknak, de néhány fenyőt, tölgyet és platánt meghagytak a kerti sövények mögött. A fákon túli közös földterületet bokrok és szedercserjék tarkították, Rob itt találta meg a halott kislányt.

Húsz évvel a megépülése után Fenyőerdő már el is avult. A beígért luxus a földszinti ruhatárra, a házhoz tartozó garázsra és a beépített mosogatógéppel is felszerelt konyhára korlátozódott. A mostani lakók gyakran panaszkodtak a házak gyatra szigetelésére és a túl kicsi konyhára.

Maureen és Rob közvetlenül az esküvőjük előtt, 1991-ben vásárolta meg a Fűzfa köz hármat. Az ingatlanpiac következő évi hanyatlása azzal járt, hogy negatívba ment át a tőkéjük, akárcsak számos szomszédjuknak. Ennek eredményeként egyes teleplakók vagy elhanyagolták az otthonukat, vagy visszaszármaztatták őket a jelzálog-tulajdonos bankokra. Azóta viszont feltámadt a telep, és az előkerteket ismét csak egytől egyig gondosan ápolták.

John és Rose Freeman, az egyes szám alatt lakó minden lében kanál házaspár egyre csak azt hajtogatta, hogy folyamatosan emelkedik a házuk értéke. Rob és Maureen ezen csak kuncogott: azt remélték, hogy John és Rose az emelkedő árak következtében majd elköltözik, és így megszabadulhatnak a pletykáktól. Így aztán, amikor a délelőtt közepén megszólalt Rob és Maureen csengője, azt hitték, hogy a tényfeltáró bevetésen lévő pletykafészek duó lesz az.

Rob azt javasolta, hogy ne törődjenek a csengetéssel.

– Tudod, hogy úgyis a nyakunkra fognak járni. – Maureen felsóhajtott. – Különben meg az is lehet, hogy a fiatal pár az, akik a szomszédba költöztek. A hálószoba ablakából már láttam őket, jól néznek ki. Nem szeretném, ha azt hinnék, hogy zárkózottak vagyunk.

Rob reményvesztett mozdulatot tett a kezével.

– Te tudod. – Maureen bement ajtót nyitni.

John és Rose volt az, csak úgy csillogott a szemük arra számítva, hogy elsőként fognak tudomást szerezni a legfrissebb hírekről. Úgy nézett ki, mintha Rose ehhez a vadászathoz csípte volna ki magát. Festett szőke haját csillogó-villogó iratcsíptetővel tűzte föl, gondosan kisminkelte magát, fehér pöttyös tengerészkék strandruhát vett. Még magas sarkút is húzott. Maureen bármikor máskor azt mondta volna neki, hogy jól néz ki. Rose határozott vonásai azonban szinte reszkettek a visszafojtott izgalomtól. Maureen számára ez már obszcén volt.

Rose nem lacafacázott.

– Hallottuk, hogy ti találtátok meg a lány holttestét. El se tudjuk hinni, hogy valakit megölhettek az otthonainkhoz ilyen közel.

Rob is az ajtóhoz jött. Maureen tudta, azért, hogy őt elvonszolja onnan, ha a szomszédok túlságosan tolakodók lennének.

Maureen pusztán bólogatott. Azt remélte, hogy ha nem mond semmit, akkor majd elmennek.

– Látjuk, milyen mélyen megrendített a dolog. Borzasztó lehetett belebotlani – mondta őszintének szánt bársonyos hangon John.

– Hogy ölték meg? Teljesen föl volt öltözve? – kérdezte feldúltságot színlelve Rose, és egy papír zsebkendővel törölgette csontszáraz szemét.

– Úgy hallottam, Mike Church lánya az – mondta John. – Igaz ez?

Robot és Maureent felkészületlenül érte a kérdés. Ezt nem mondták el nekik. Mindig is jól kijöttek Mike és Ruth Churchcsel, akik a köz túloldalán laktak, a tízes szám alatt. Rob nyilván nem jött rá, hogy Chloë a halott lány.

– Ha Chloë is az, én nem ismertem meg – mondta fáradtan Rob, minden józan ész ellenére is azt remélve, hogy tévednek.

– Angela, aki nálatok dolgozik, Ruth Church nővére – tette még hozzá Rose. Úgy villant a szeme, mint annak idején, amikor Maureent arra késztette, hogy Vadásznőnek nevezze. – Nem hívnád föl, Rob, hogy kiderítsd, Chloë-e az? Mindannyiunk nevében részvétet nyilváníthatnál.

Maureen és Rob elborzadva nézett egymásra. Szörnyű megrázkódtatás volt azt hallani, hogy a halott lány Mike és Ruth kislánya lehet. Chloë olyan életvidám teremtés volt, olyan büszkék voltak rá a szülei, de még ennél is szörnyűbb volt megtudni, hogy Angelának is az unokahúga volt, és mint ilyen, szinte a családhoz tartozott.

– Menjetek innen – mondta élesen Rob. – Csak abban a reményben jöttetek át, hogy hozzájuttok valami szaftos pletykához. Meghalt egy gyerek, az isten szerelmére! Hogy lehettek ilyenek?

– Már megbocsáss! – mondta felháborodottan Rose. – Mi csak a segítségünket akartuk felajánlani.

– A legtöbbet azzal segítetek egy gyászoló családnak, ha nem veszitek őket a nyelvetekre – csattant fel Rob, és rájuk csapta a bejárati ajtót. – Keselyűk – sziszegte. – Most hetekig ezen fognak csámcsogni.

– Szerinted tényleg Chloë lehet az? – Maureen szeme megtelt könnyel. Minden gyerek meggyilkolása döbbenetes, de kétszeresen az, ha az ember ismerte és szerette – és belegondolni, hogy Angela unokahúga volt. Angela nem egyszerűen alkalmazott volt, hanem megbízható, hűséges barát. Maureen most már emlékezett rá, hogy Angela néhány éve bevitt az irodába egy csinos kislányt. Megnyerő mosolya és jó modora volt.

De most elcsodálkozott rajta, hogy Angela vajon miért nem mondta el, hogy ki ő. Olyan könnyű lett volna azt mondani: „Chloë-t már biztosan ismeritek. Az anyukája a húgom, ott lakik veletek szemben.” Angela talán úgy gondolta, hogy ezzel átlépné a határt munkaadó és alkalmazott között. De ha ez így volt, az vajon mit árul el róla és Robról? Csak nem nézték őket zárkózottnak?

– Mike és Ruth ebbe bele fog rokkanni – motyogta Maureen. – A körül a kislány körül forgott az életük.

Rob megtörölgette a nedves szemét.

– Reméljük, hogy Rose és John csak félreértett valamit. Talán nem is Chloë az. – A hangjában egyfajta rimánkodás csengett.

– Ne butáskodj már! Át se jöttek volna, ha nem teljesen biztosak benne, hogy ki a gyerek – mondta Maureen, és kibuggyantak a visszatartani próbált könnyei. Robbal szerettek volna gyereket, de egyszerűen nem jött össze. Maureen a legtöbbször azzal vigasztalta magát, hogy mindene megvan, amit csak akar: Rob, egy gyönyörű otthon és egy imádott kutya. Amikor azonban gyerekek meggyilkolásáról vagy bántalmazásáról hallott, újra rátört a szomorúság, amiért neki nincs saját gyermeke, de ezt igyekezett magába temetni.

Rob a karjába zárta, és némán ringatta. Ő értette ezt. Ugyanazt érezte, amit a felesége. Valahányszor egy elhanyagolt gyereket látott, elkeseredett, amiért a szülei nem becsülik meg a szerencséjüket, hogy az övék lehet.

4.

Mike Church szorosan ölelte zokogó feleségét, miközben az ő arcán is patakzottak a könnyek. Az, hogy azonosítaniuk kell Chloë holttestét, a lehető legborzasztóbb dolog, amit egy szülőtől kérni lehet. Miközben a rendőrőrs felé hajtottak velük, némán azért imádkozott, hogy a dolog tévedésnek bizonyuljon, és a lányuk sértetlenül térjen vissza hozzájuk.

De persze ő volt az, úgy feküdt ott, mintha csak aludna. Az arcán és a fején lévő horzsolásokat letisztogatták ugyan, de Mike hallotta Ruth kapkodó lélegzetvételét, és felkavarodott a gyomra, ahogy próbálta elképzelni a fehér lepedő alatt rejtőző sérüléseket. Annak idején nagyon gyakran elcsodálkoztak azon, hogy milyen csinos és tehetséges a lányuk, és viccelődtek, hogy talán elcserélték őt a kórházban, és az ő hétköznapi, átlagos gyerekük most egy másik házaspárnál van.

Chloë szőke volt, akár az anyja, Ruth arcvonásai azonban sosem voltak olyan finomak, és a bőre sem volt annyira áttetsző. Ruth most, harmincnyolc évesen jó hat kilóval volt nehezebb, mint amikor megismerkedtek, ráncok jelentek meg a szeme körül, és kezdett tokát növeszteni. Ami Mike-ot illeti, őt a vörös hajával meg a pirospozsgás képével gyakran nézték farmernek. Az egyetlen vonás, amit Chloë tőle örökölt, az ibolyakék szeme volt.

A rendőrőrsről hazafelé tartva Ruth azt mondta, képtelen felfogni, hogy soha többé nem fogja a karjában tartani Chloë-t. Mike még jobban megszorította a feleségét, de forrt benne a harag, amiért soha többé nem fogja megcsókolni a lányát, figyelni, ahogy kibontja a karácsonyi ajándékait, és hallgatni a sóhajtozását, amiért ő képtelen csak egy kicsit is kecsesen táncolni.

Chloë most már sohasem fogja valóra váltani az álmát, hogy musicalsztárként eljusson a West Endre. Helyette a szülei csak egy szalagot tudnak majd meghallgatni, amelyet pár hónappal ezelőtt készítettek, miközben énekelt. De mivel az már a lányuk életében is könnyeket csalt a szemükbe, elképzelni sem tudták, hogy most milyen hatással lesz rájuk.

Három évvel Chloë érkezése előtt volt egy fiúbabájuk, aki halva született. Ez padlóra küldte őket. A fájdalom elviselhetetlen volt. Amikor Chloë-t várták, még akkor is attól féltek, hogy újra megtörténhet. Szerencsére azonban egészséges háromkilós baba lett, és akkoriban arra jutottak, hogy a bánat és a tragédia rájuk eső részét már maguk mögött hagyták. De hogy tizenhárom éven át szeressék és gondoskodjanak róla, azután ilyen brutálisan haljon meg, az minden képzeletet felülmúlt.

Pedig mennyi közös álmuk volt. Tehetségesen táncolt meg énekelt, és már három amatőr produkcióban is főszerepet játszott. Egy Fame jellegű drámaiskolában gondolkodtak, ahol folytathatná a táncolást, és közben a színját- szás fortélyait is elsajátíthatná. Alig pár napja kapott egy levelet, amelyben arra kérték, hogy a hónap végén jelenjen meg egy meghallgatáson. Az iskola a londoni Waterloo negyedben van.

Most úgy érezték, már nincs miért élniük. Mike-nak saját számítógépes és elektronikai cége volt, Ruth pedig iskolai nővérként dolgozott a helybeli általánosban. Mindkettőjüket érdekelte más is, de a lányuk volt koronaékszerük. És most elragadták tőlük.

– Ki tehette? – nyöszörögte a férje vállán Ruth. – Mindenki szerette.

– Nem hiszem, hogy a gyilkosok bármit is éreznek az áldozataik iránt. Hál’ istennek őt nem… – Elhallgatott, képtelen volt kimondani azt, hogy „erőszakolták meg”.

Fél ötre járt az idő, és amióta a délelőtti azonosításból megjöttek, a rendőrök már négy órája a házban tartózkodtak. Megannyi kérdés, amelyek zöme teljességgel oda nem illőnek tűnt. Tűvé tették Chloë hálószobáját, de a plüssállatok, a fényképek és az énekes-táncos emléktárgyak között nem találtak semmit. Sem arra nem derített fényt semmi, hogy miért támadták meg, sem arra, hogy ki lehetett az.

Mike-nak és Ruthnak rengeteg kérdést tettek föl a szomszédaikról meg Chloë barátairól. Egyikük sem hitte, hogy bármelyik szomszéd is bántotta volna a lányukat, és bár néhány helybeli férfi időnként illetlenül viselkedett, ha túl sokat ittak a partikon, de természetesen egyiküket sem gondolták gyilkosnak. A Fűzfa köz melletti úton, a Szilfa közben is lakott egy férfi, akiről tudták, hogy veri a feleségét meg a gyerekeit. Mindenki hallotta a házukból jövő sikoltozást, de bármilyen utálatos és borzasztó volt is az erőszakossága, tudomásuk szerint kizárólag a saját családja ellen fordította. Mindenesetre megnevezték azokat a bizonyos férfiakat, mert ahogy a rendőrök mondták, nekik kötelességük továbbítani minden információt. Ha ártatlanok, és tudják bizonyítani, hogy hol voltak a gyilkosság idején, nincs mitől félniük.

Ami Chloë barátait illeti, ezekről az édes, mulatságos kölykökről nem lehetett elképzelni, hogy bármelyikük is megtámadja őt.

– Az évek során gyakorlatilag minden egyes osztálytársa aludt már itt nálunk, miután Chloë meghívta őket teára, vagy csak játszani – mondta Ruth a rendőröknek. – A szüleit is ismertük az összesnek. Egyikükben sem volt semmi különös vagy félelmetes. Többen is mondták, milyen jó, hogy az összes gyereket beengedem a házunkba. De nekünk a férjemmel mindig is az volt a véleményünk, hogy jobb, ha itthon vannak, mint ha az utcasarkon lógnának, és valami balhéba keverednének.

Ahogy Mike-nak eszébe jutottak a lányával való kapcsolatára vonatkozó rázósabb kérdések, beléhasított a félelem. Tudta ugyan, hogy a legtöbb gyereket valamelyik családtagja gyilkolja meg, mégis borzasztó volt, hogy bárkinek akár csak megfordulhat is a fejében, hogy ő képes lett volna bántani Chloë-t.

Mike újra megölelte Rutht, és eszébe jutott, hogy néha milyen ricsajjal járt az, amikor a lánya barátai náluk játszottak. Ezt már soha többé nem fogják hallani, és azon tűnődött, hogyan fognak valaha is túljutni ezen. Világéletében szerencsés embernek tartotta magát. Az letaglózta, amikor az első babájuk halva született, de már akkor is képes volt magáévá tenni azt a gyakorlatias nézetet, hogy az ilyesmi nem véletlenül történik, és lehet, hogy valami súlyos fogyatékossága volt. Együtt szomorkodott Ruthszal, támogatta és szerette őt, és mire Chloë-t várták, már sikerült is visszaszerezniük a régi optimista énjüket.

A középosztálybeli szülők gyermekeként Cheltenhamben született Mike a legjobb neveltetésben részesült, és biztonságos, szerető családban nőtt fel. Elfogadta, hogy külsőre nem egy nagy szám, mindössze százhetvenhárom centi magas, viszont rengeteg barátja volt a lányok között. Az egyik pár, akikkel az ifjúsági klubban ismerkedett meg, gyakran eljárt vele moziba vagy koncertekre. Az egyikük, Lizzie Bracknell az esküvőjükre is eljött, és ő lett Chloë keresztanyja. Mike tudta, hogy le lesz sújtva, ha megtudja, mi történt.

Azért döntött úgy, hogy a Cardiffi Egyetemre fog járni, mert ahhoz elég messze volt, hogy kollégiumban lakjon, de elég közel is, hogy hébe-hóba a szüleivel töltse a hétvégét. Üzleti tanulmányokat folytatott és számítástechnikát tanult, mivel megérezte, hogy a számítógépek nemsokára meg fogják változtatni a világot, és ha majd ez bekövetkezik, ő is benne akart lenni a buliban.

Gyakran mondogatták róla, hogy milyen furfangos volt, és még ma is az, de ő ezen csak nevetett. A sikere azonban nem a szerencsén múlt: keményen megdolgozott érte, állandóan rajta tartotta a szemét a világ piacain, a cége termékeivel pedig alkalmazkodott a kihívásokhoz, hogy egy lépéssel remélhetőleg mindig a többiek előtt járjon.

Ruthszal utolsó éves korában ismerkedett meg Cardiffban. Egy diszkóban történt, amelyről köztudomású volt, hogy népszerű az ápolónővérek körében. Egy korsó világost kortyolgatva nézte, ahogy a barátjával táncol, és nem tudta levenni róla a szemét. Alacsony volt, talán százhatvankét-három centi, karcsú, derékig érő szőke hajú, és a mosolyával ki lehetett volna világítani egész Cardiffot. Ott rögtön megérezte, hogy ő „az igazi”, és erről olyannyira meg volt győződve, hogy az italát letéve felkérte táncolni.

A várakozásával ellentétben nem walesi volt, hanem az ő otthonával, Cheltenhammel szomszédos városból, Gloucesterből való. A lány azzal ugratta, hogy akkor azért ilyen puccos fiú, mert cheltenhami. Az ápolónői gyakorlatát végezte Cardiffban, és még legalább egy évig a Royal Infirmary kórházban szándékozott maradni. Mike utólag már csodálkozott azon, hogy abban az évben jó jegyeket kapott, mivel csak Ruthra tudott gondolni, amikor pedig tanulnia kellett volna.

A lány mulatságos, melegszívű, kedves és szexi volt. Boldog ember, aki szerette a munkáját és az életét. Mike elmondta neki, hogy már a második héten belészeretett, mire ő elnevette magát, kék szeme csillogott, és a jobb arcán egy gödröcske jelent meg.

– Ezt majd egy hónap múlva is mondd el, és akkor talán komolyan veszlek – mondta.

Az a 90-es tél nagyon hideg volt, viharos szelek fújtak, és jéghideg eső esett. De az időjárás valahogy mintha mégsem számított volna nekik. A megismerkedésük előtt esténként mindketten szerettek kimaradni a baráti társaságukkal, de most már egyre inkább szerettek volna magukban lenni.

Mike pontosan kivárta az egy hónapot, és újra közölte a lánnyal, hogy szereti.

Ruth a nyakába ugrott, és azt mondta, ő is szereti.

Húsvétkor olcsó vakációra mentek Lanzarote-ba, és bár a szálloda gagyi volt, az ágy meg nyikorgott, egész álló éjjel szeretkeztek. Nappalra kisütött a nap, meleg lett, és ők a medence mellett heverészve tervezgették a közös jövőjüket.

– Egy családi ház nagy kerttel és négy gyerekkel – mondta Ruth. – Cheltenhamben… az sokkal menőbb, mint Gloucester. A vacsorapartijainkra a szomszédokat is meghívjuk, és rettentően irigyek lesznek ránk.

Egy garázsnál összeépített ikerház jutott nekik, és egyetlen gyerek. De az Cheltenhamben volt, és gyakran rendeztek vacsorapartikat. Mike úgy gondolta, hogy a szomszédok egy kicsit talán féltékenyek rájuk, mivel Ruth olyan csinos, Mike pedig rendkívül sikeres.

Ironikus módon éppen mostanában tervezgették, hogy keresnek egy nagyobb házat, egy olyan remek regency stílusút Cheltenham központjában. Arra gondoltak, hogy ha majd Chloë Londonba kerül a színiiskolába, már nem sok közös lesz benne a régi fenyőerdei barátaival, úgyhogy ideális lesz az idő a költözésre.

Ruthszal most mindketten harmincnyolc évesek. Nem túl idősek ahhoz, hogy még egy gyerekük lehessen, de Mike tudta, hogy erre gondolni sem szabad. Soha senki és semmi nem fogja pótolni Chloë-t.

– Most mi lesz? – kérdezte megtörten Ruth. – Az egyik rendőr azt mondta, hogy fel kell boncolni.

Mike-nak fogalma sem volt róla, hogy mit mondhatna. Ruth képzett ápolónő volt, tehát tudta, hogy mire való és mivel jár a boncolás. De ez az ő gyereke volt. Ugyan melyik anya tudná elviselni a gondolatot, hogy ilyen durva beavatkozást végeznek a lánya fiatal testén?

– Vegyük úgy, hogy lesz, ami lesz – vetette föl Mike, még ha ez egy értelmetlen közhely volt is. – Készítek magunknak egy italt, aztán esetleg lefeküdhetnénk egy kis időre. Tudom, hogy az éjjel szemhunyásnyit sem aludtál.

5.

A hatos szám alatt lakó Trudy Singer a beépített garázsból bejött a konyhájába, és a súlyos bevásárlószatyrokat ledobta a padlóra. Izzadt, mint a ló, és a fekete cicanadrággal viselt ujjatlan rózsaszín pólója csak még jobban kihangsúlyozta a dereka körüli hájhurkákat. Kisöpörte a haját a homlokából, hogy felitassa a szemöldökét, és egy konyhai munkalapon felejtett levéllel a hónalját legyezgette.

– Amy! – kiáltott fel tizenhárom éves lányának. – Rose Freeman az előbb mondta, hogy Chloë Churchöt megölték. Te hallottad már?

Amy nagy robajjal robogott le a lépcsőn, be a konyhába.

– Azt mondtad, Chloë-t megölték? Elütötték? – kérdezte lélekszakadva.

Amy nagyon túlsúlyos volt, akárcsak az anyja. Az apja sötét haját és magasságát örökölte, a csinos vonásait viszont nem. Apró szeme és szája, plusz a pufi arca valami fura babaszerű külsőt kölcsönzött neki.

Trudyt annyira megrázta a hír, hogy eszébe sem jutott finomítva továbbadni a lányának. A lány lesújtott arcát látva elszégyellte magát.

Chloë és Amy négyéves koruk óta barátnők voltak. Az a rengeteg közös parti meg az ottalvások, és most meghalt ez az édes kislány. Trudy vizet paskolt az arcára, és megivott egy hosszú italt, hogy legyen ideje gondolkodni.

– Nem, szívem, azt mondják, meggyilkolták. De én ezt nem hiszem. Rose biztosan félreértett valamit… folyton pletykál, és összekeveri a szezont a fazonnal. Te Chloë-val játszottál tegnap, igaz?

– Nem egészen. Csak láttam őt a parkban. Jaj, anyu, ez borzasztó! – Amy az anyjához szaladt, és magához ölelte.

– Ugyan, ugyan – mondta Trudy, és vigasztalóan veregette a lánya hátát. – Igen, ha igaz, akkor borzasztó, de addig ne borulj ki nagyon, szívem, amíg meg nem erősítik. Habár a jó ég tudja, miért mondana bárki is ilyet, ha nem lenne igaz.

Trudy sosem értett az érzelmek kezeléséhez. Még Amyt ölelte, de már a megrakott bevásárlószatyrokat méregette, és alig várta, hogy mindent elpakolhasson. Amy születésekor szülés utáni depresszióba esett, és biztosra vette, hogy amiatt nem lett az az ölelgetős anyuka, aki lenni szeretett volna.

– A szatyrokban fagyasztott cuccok vannak, muszáj őket betennem a mélyhűtőbe – szólalt meg végül, finoman lefejtve magáról Amy karját. – A többit segítesz eltenni?

Észrevette, mennyire elsápadt a lánya. Mint mindig, ha bűnösnek érezte magát, a maga módján azzal intézte el a dolgot, hogy ennivalóval kínálta.

– Ha itt végeztünk, megyünk, és kiülünk a kertbe. Vettem magunknak krémest, a kedvencedet.

Trudy és Amy fél óra múlva már nyugágyakban heverésztek a kertben.

– Hazajön ma apu? – kérdezte Amy.

Trudy átöltözött spagettipántos nyári ruhába, amelynek a szoknyarészét felhúzta, hogy a nap érje a lábát. Amy farmerben és pólóban maradt: utált bármi olyasmit fölvenni, amiből kilátszott valamije, mert az volt a vesszőparipája, hogy kövér.

Trudy tudta, hogy a lánya túlsúlyos, de ebben a korban ő is ilyen volt. Akkoriban az ilyet babahájnak hívták, és mire tizenhat éves lett, lekopott róla. De azt is tudta, hogy nem mutat jó példát Amynek, hiszen most is majdnem nyolcvanhárom kiló, pedig csak százhatvanöt centi magas. A burgonyaszirom, a sütemény és az édesség volt a gyengéje.

Amyre pillantott, és látta, hogy összenyomja a süteményt, aztán lenyalja az oldalán kibuggyanó krémet. Rá akart kiáltani, hogy egyen rendesen, de az adott körülmények között úgy gondolta, jobb, ha nem törődik vele.

– Nem tudom, hogy apukád hazajön-e. Még nem telefonált – felelte Trudy. – Tegnap azt mondta, hogy még mindig rengeteg a munkája Brightonban, és az lenne a logikus, ha ott maradna, nem pedig végigvezetni a hosszú utat hazáig, hogy aztán hétfőn kora reggel indulhasson vissza. Ebben a kánikulában szörnyű forgalom lesz.

– Akkor holnap kimehetünk a tengerpartra? – kérdezte Amy.

Trudy visszafeküdt, és lehunyta a szemét. Gyakran eltöprengett azon, hogy Amy miért nem tud soha igazi beszélgetést folytatni, mindig csak kérdéseket süt el, amelyeknek rendszerint semmi közük a szóban forgó témához. Egy átlagos gyerek nyilván hangot adna a csalódottságának, amiért nem jön haza az apja, megkérdezné, hogy hol fog megszállni, vagy hogy összebarátkozott-e ott valakivel. Ő meg csak lapoz egyet, és máris arról kérdezősködik, hogy kimennek-e a tengerpartra.

– Talán. Majd meglátjuk. Most szundítok egyet.

Bármennyire is szeretett volna aludni, Trudynak egyre Amy reakciói jártak a fejében. A lányok az ő korában rendszerint hisztisek: sírnak, visítoznak és egy gyilkosságnál sokkal kisebb dolgok miatt is vigasztalhatatlanok. Arra is hajlamosak, hogy vég nélkül beszéljenek valamiről, ami felzaklatta őket, vagy éppen szenzációszámba ment. Amy szinte egyáltalán sehogy sem reagált. Ami azt illeti, azóta nem is hozta szóba Chloë halálát, amióta Trudy beszélt neki a gyilkosságról.