A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sam J. Miller: Blackfish City

Ecco, an imprint of HarperCollinsPublishers, New York, 2018

Fordította: Kemenes Iván

Tördelés: Kühne Andrea

Borítóterv: Kovács Péter

Borítótipográfia: Szabó Vince

BLACKFISH CITY. Copyright © 2018 by Sam J. Miller

All rights reserved.

Hungarian translation © Kemenes Iván, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Borítóterv © Kovács Péter, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-826-6

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

E város sötétje és bűze semmilyen oltalmat nem nyújt. Persze azáltal, hogy idejöttem, eleve lemondtam bármiféle biztonságról. Jobb úgy beszélni erről, mintha a saját döntésem lett volna. Így legalább az ép elme függönye jótékonyan elrejtheti ezt az iszonyatos színpadot. Vajon mitől vonódik fel e függöny?

Samuel R. Delany: Dhalgren

AZT BESZÉLTÉK

Azt beszélték, a nő szkiffen érkezett Qaanaaqba, amelyet ló módjára igába fogott gyilkos bálna vontatott. A jöttét követő napok és hetek során egyre szövevényesebbé váló mendemondák szerint a jegesmedve fel-alá cammogott mellette a hajó lapos, véráztatta fedélzetén. A nő arcát düh torzította el. Vastag, guberált műanyagból tákolt harci vértet viselt.

A lába előtt olyasfajta furcsa fegyverek és gépezetek hevertek kupacokban, amilyeneket általában a menekülttáborok lakóinak leleményessége termel ki; Manhattan, netán Mumbai romjai közül összeharácsolt, különös szerszámok. Ujjai meg-megfeszültek pengéje rozmárcsontból faragott markolatán. Valami szörnyű hívószó vezérelte Qaanaaqba, és alig várta, hogy nekiláthasson a munkájának.

Ismered ezeket a történeteket. Talán magad is mesélted már őket. Errefelé a történetek értékesek. Amikor idejöttünk, nem hoztunk magunkkal mást, csak ezeket. Mindenünk elkobozható, kivéve a meséinket.

Persze a nő érkezése valószínűleg jóval kevésbé drámaian zajlott. A szkiff hagyományos, hármas meghajtású jármű volt, vitorlával, evezőkkel és benzinmotorral, amelyek közül az utóbbi segített neki megtenni az úszó városig hátramaradt néhány kilométert. A gyilkos bálna a hajó mellett úszott. A jegesmedve le volt láncolva, fejét egy nagyobb, két mellső mancsát pedig egy-egy kisebb fémketrec tartotta fogságban. A nőn egyszerű ruha volt, azoknak a népeknek kedvelt, bőrből és szőrméből álló viselete, amelyek északra menekültek, amikor a déli városok lángra kaptak vagy süllyedni kezdtek. Nem járkált fel-alá. Fegyvere a lába előtt hevert. Egyebet nem hozott magával. Akármit is jött elvégezni Qaanaaqba, arcáról képtelenség volt leolvasni, az véres vagy csoda szép lesz-e, netán mindkettő egyszerre.

FILL

Miután túl volt a síráson és alaposan kirókázta magát, miután végiggörgette a teljes ismerőslistáját és rájött, hogy egy árva lélek sem akad, akinek elmondhatná a dolgot, miután megfogalmazott és törölt öt különböző üzenetet az összes ismerősének, miután elhatározta, hogy öngyilkos lesz, aztán mégis meggondolta magát, Fill úgy döntött, tesz egy sétát.

Qaanaaq szélvédőjét ezúttal észak felé tájolták, és amint Fill kilépett az egyes küllőre, a szubarktikus szél teljes erőből rárontott. Az arca védtelen volt, de most nem bánta a fájdalmat. Öt percig, talán tovább is csak úgy állt ott. Lélegzett. Előbb csukott, aztán nyitott szemmel. Beszippantotta az éjjeli lámpák enyhe metánbűzét; hagyta, hogy a foga össze-összekoccanjon a város szüntelen hidegében, amire mindig lehetett számítani. Magába itta az unalomig ismert látványt.

Meg fogok halni, gondolta.

Mégpedig hamarosan.

A hideg segített elterelni a figyelmét arról, hogy mennyire fáj a hasa. A hasa, és ami azt illeti, a torka is, ugyanis a félórás öklendezés során minden bizonnyal felszakadt valami. Az egyik üzlet bejárata felett hangszóró duruzsolt: a híradó arról számolt be, hogy az aktuális – szakértők szerint egyenesen utolsó – amerikai kormány megbukott. Hogy a flottája a legutóbbi bombázást követően szétszéledt, de mindez Fillt a legkevésbé sem érdekelte. Hiszen miért is érdekelte volna? Ugyan miért is érdekelné még bármi?

Drága göncökbe burkolózó népek vonultak el mellette. Plasztiüveg ketreceket cipeltek, bennük tengeri vidrák vagy vöröspanda-kölykök fészkelődtek: szerencsétlen-szerencsés állatok, amelyeket Qaanaaq elitje megmentett a kipusztulástól. Ezek az emberek egytől egyig eltökélten tartottak valahová, mindannyian valamilyen teendőjüket végezték. Az ultrajómódú egyes küllő szokásos, arrogáns nyüzsgése volt ez, amit Fill a maga részéről megvetett, legalábbis néha. A közvetlenül a lábuk alatt hömpölygő és a Qaanaaq keskeny fémküllőit minden irányból végtelenül körbeölelő óceán moraja el sem jutott a fülükig. Fill korábban mérhetetlenül büszke volt léha életstílusára: arra, hogy olykor csak úgy, bármilyen indok nélkül megállhat bámészkodni egy utcasarkon. Ma azonban nem gyűlölte a körülötte rajzó embereket. Nem is szánta őket.

Eltöprengett: Hány fertőzött lehet?

Egy kislány megpaskolta a derekát. – Orka, miszter! – Képárus volt, homályos felvételeket kínálgatott a gyilkos bálnás asszonyról meg a jegesmedvéjéről. Fill valami furcsa indíttatásból – részben szánalomból, részben unalomból – vett egyet tőle. De valami más is vezérelte. Valami enyhe, reménykedő vágyakozás. Az öröm emléke, gyerekkori áhítata az olyan emberekről szóló történetek iránt, akik a vérükben keringő parányi gépeknek köszönhetően érzelmi kapcsolatba képesek lépni az állatokkal. Pédiabejegyzéseket és plasztinyomtatott figurákat gyűjtött, amely szokását a nagyapja – aki szerint a nanokapocs pusztán ostoba, naiv legenda volt – rendre mogorva tekintettel jutalmazta. Aztán egy reggel csak hűlt helyét találta a műanyag állatainak. Nagyapja kedves és jóságos ember volt, ugyanakkor nem bírta elviselni a haszontalan holmikat.

Bizonyos szempontból a diagnózis nem érte meglepetésként. Hát persze hogy elkapta az omlást. Egyetlen rácsváros lakója sem dughatott annyit és olyan óvatlanul, mint ő, anélkül hogy elkapta volna. Már régóta aggódott. Sokat képzelgett saját, borzasztó haláláról. Jelenleg leginkább az lepte meg, mennyire zsigerből reagált a hírre.

Megérintette az állpoloskáját, és maga elé mormolt: – Játszd le a Feltérképezetlen város hatos fájlját.

A fülében női hang szólalt meg. Öreg, furcsa és csitító volt, a svédje pedig pontosan annyira tűnt bizonytalannak, hogy a beszélőt olyasvalakiként lehessen beazonosítani, aki évtizedekkel ezelőtt érkezett Qaanaaqba.

Csak az imént érkeztél. A város lehengerlő és ijesztő. Ne félj.

Hunyd le a szemed. Melletted vagyok.

Fogd be az orrod. Az itteni szag nem a városod szaga.

Fülelned szabad, hiszen úgyis ugyanolyan zavaros minden város hangja. Ha kitartóan figyelsz, még az anyanyelvedet is meghallhatod.

Ennek a városnak nincs térképe. Nem szükséges. Útikalauz sem kell. Csak történetek kellenek. Azokat meg bízd rám.

Fillen hirtelenjében másfajta rettegés lett úrrá. Az afelett érzett jókedv és öröm iszonyata, hogy eggyé olvadhat valami jóval nagyobbal és csodálatosabbal, mint amilyenné önmaga bármikor válni remélhetett.

Hónapok óta kísérte megszállott figyelemmel a titokzatos közvetítést, az új jövevényeknek szánt, csapongó útmutatót, amelyet emberek tízezrei adtak tovább egymásnak. Átváltott a következő fájlra, egy kamaszos, az angolt szláv akcentussal beszélő fiúhang folytatta:

Qaanaaq nyolcágú csillag. Grönland keleti partján, Izlandtól északra fekszik. Thai, kínai és svéd vállalatok és kormányzati szervek ingatag megállapodásának következtében jött létre a rácsvárosépítés második hulláma során, számos korábbi próbálkozás kudarcainak tapasztalatait felhasználva. Nagyjából egymillióan nevezik az otthonuknak, bár közülük sokan bevándorló munkavállalók, akik idejük jelentős hányadát gleccserekből ivóvizet kinyerő, jégtörő hajók fedélzetén töltik – igaz, amióta a sótalanító kristályok ára zuhanni kezdett, egyre kevesebben vannak –, netán éppen orosz fúrótornyokon dolgoznak a távoli sarkvidéken. Az egyes küllő déli, a nyolcas északi irányba mutat; a négyes nyugatra, az ötös pedig keletre. A kettes és hármas küllő délnyugat és délkelet a szélrózsán; a hatos és a hetes északnyugat és északkelet. A központi Kerékagy egy mélytengeri geotermikus nyílás fölé épült; a város innen nyeri a hő- és elektromos energiája nagyját.

Qaanaaq hulladékát méretükben a régi világ várostömbjeivel vetekedő, víz alatti tartályokban alakítják át metángázzá: ennek köszönhető az éjjeli világítás. A szabályozottan időzített, finomított metán- és ammóniakitörések élénkzölden lángoló fénycsóvákkal töltik meg az eget. Az épületek külsejét színes csövek lepik be sűrű visszérhálózatként: a króm vörös a fűtés, az olajzöld az ivóvíz, a csillogón fekete a szennyvíz. És persze akadnak illegális vezetékek is: egy másfajta árnyalatú vörös az eltérített hőt, a műanyag zöld pedig a lopott vizet jelöli általában.

A Feltérképezetlen város rajongói bázisából komplett közösségek jöttek létre. Táborok, frakciók, másodkultuszok. Volt, aki abban hitt, hogy a szerző egy gép, egy bot, a qaanaaqi hálózatot kísértő szellemprogramok egyike. A rendszerháborúkat megelőző utolsó évek során az ilyesféle szoftverek némelyike meghökkentően kifinomulttá fejlődött. Léteztek poétabotok, amelyek szabadverseikkel még a kritikusokat is megtévesztették, és nem egy díjnyertes költőt könnyre fakasztottak. Csalóprogramok szőtték bonyolult, hathatósan érvelő készpénzkérelmeiket. Már nem számított elrugaszkodott elképzelésnek egy bináris bárd, amely Qaanaaq digitális álomvilágának örökös félhomályában magányosan kóborolva véletlenül rákapcsolódott egy beszédgeneráló szoftverre, amely aztán elkezdte véget nem érően ontani magából a különféle korú, nemű, nyelvű, társadalmi helyzetű, etnikumú és nemzetiségű, szintetikus beszédváltozatokat. Az, hogy megrögzötten igyekezett fizikai leírást adni magáról, nem igazán cáfolta az elméletet, hiszen a legtöbb ilyen programot úgy írták meg, hogy mindent latba vetve próbálja meggyőzni az embert a valódiságáról – mondjuk, hogy nigériai herceg, menekült rokon, netán idegen földön bajba jutott barát.

Más elméletgyártók inkább valamilyen titkos társaság létezésében hittek: egy írócsoportéban, amely számára a közvetítések egyszerre szolgáltak toborzóeszközként és szónoki hordóként. Egy betiltott, föld alá kényszerült politikai pártra gyanakodtak, amely azt tűzte ki aljas végcéljául, hogy a felső küllők mosdatlan csőcselékét egységbe tömörítve lemészároltassa a várost irányító, jómódúbb ártatlanokat.

Az egyes, kettes és hármas küllőkön húszemeletnyi magasban üvegalagutak kötik össze az épületeket. Promenádok terjeszkednek a boltíves pillérek tetején. Hidraulikus felvonók emelnek roppant kerteket az égbe, azok ámuló látogatóival egyetemben. Állványokra rögzített, gömb alakú kabinok merülnek az óceán alá, ha vízmélyi magánszférára támadna igény, esetleg az égbe, hogy onnan lehessen szemügyre venni az alant nyüzsgő tömeget.

A többi küllő építészetileg kevésbé látványos. Szorosan egymás mellett ringó bérlakások és konténerekkel megpakolt hajók jellemzik őket. Az északi és nyugati küllők maguk a megtestesült káosz. Konténer konténer hátán; illegálisan felvert acélpóznák tetején fészkelő, túlzsúfolt kasznik. A nyomornegyedek mindig csodálatra méltóak: lám, az emberi kétségbeesés még a fizika törvényeivel is képes dacolni.

Fill az egyszerzős elmélet híve volt. A Feltérképezetlen város egyetlen személy műve kellett hogy legyen – mégpedig egyetlen emberi, hús-vér személyé. A fiúnak voltak fázisai, időszakai, amikor szentül meg volt győződve róla, hogy a szerző csakis férfi lehet, megint máskor lefogadta volna, hogy nő: idős, fiatal, sötét vagy világos bőrű, szegény, netán gazdag… de akárki is volt, valahogy elérte, hogy a legkülönfélébb emberek százai mentsék le hangzatos, titokzatos utasításait arról, miképp lehet eligazodni a város szövevényes útvesztőjében.

Nem pedig arról, miképp lehet túlélni. A szerző számára a puszta túlélés lényegtelen volt. Akár férfi volt, akár nő: a közönség, amelynek írt, amelyhez beszélt, magától is értett a túléléshez, annyi mindenen keresztülment már, mielőtt Qaanaaqba érkezett volna. A szerző azt akarta, hogy a hallgatósága boldog legyen, hogy örömöt, jókedvet érezzen, hogy közösséggé alakuljon. A szerző szeretete a hallgatósága iránt gyönyörű, már-már tapintható volt. Csak úgy áradt minden szavából. Valahányszor Fill a műsorát hallgatta, szeretve érezte magát, még ha tisztában is volt vele, hogy ő maga nem tagja a célközönségnek. Úgy érezte, mintha valami nagyobb részévé válna.

Miután az országok porrá égtek, az emberek Qaanaaqba jöttek. Ahogy a sarkvidék olvadni kezdett, a belseje feltárta a nyersanyagait, és az emberek felkeresték a várost. Volt, aki önként. Volt, aki nem.

Qaanaaq soha nem az új kezdet záloga volt. A népek magukkal hozták a kísérteteiket. Tengerbe fúlt szülőföldjük sarát, meséit és kőrögeit. Örökbe kapott sérelmeiket. Viszálykeltő babonáikat.

Fill kitörölt néhány könnycseppet a szeméből. Párat a hang fakasztott, a legutóbbi felolvasó hangjának éhes-reményteli lejtése, de a nagyját még mindig a diagnózisa miatti keserűség. Mekkora idióta volt! Lomhán, nyirkosan havazni kezdett. A lába alatti rácsba rejtett kivetítők bűbájos, reszkető fraktálmintákat rajzoltak a szélkorbácsolta fergetegre. Egy kisgyerek nagyokat szökkenve bele-belebokszolt a hóesésbe, és nevetve nézte, ahogy egy hal vagy egy madár szertefoszlik, hogy aztán az új pelyhek felületén ismét előtűnjön.

Fill kuncogni kezdett. Meglepte ez az önkéntelen reakciója. A hóvetítés láttán a mai napig gyermeki öröm tudott úrrá lenni rajta. Végigszántott a kezével egy ráján, ahogy elúszott mellette.

Ekkor hirtelen elmúlt a fájdalom. A torkában, a gyomrában. A szívében. A félelem, a menekülttáborok kórházi ágyain vonagló testek rémálomszerű látomásai; az emlékképek az északi küllőkön bolyongó, bomlott elméjű omlásáldozatokról. A hibbant dalocskáik és a sikolyaik visszhangja, a látvány, hogy késekkel vagy tulajdon ujjaikkal mit művelnek önmagukkal, anélkül hogy egyáltalán tudatában lennének. Valahányszor követett egy férfit valami sötét sikátorba vagy puccos lakásba, valahányszor letérdelt a nyolcas küllő valamelyik koszos nyilvános mosdójában, ugyanez a jégcsappenge döfködte a szívét. Mindig is ettől félt.

Halkan felnevetett.

Amint végül megtörténik az emberrel a legrosszabb, amitől valaha rettegett, ráébred, hogy igazából nincs miért aggódnia.

ANKIT

A legtöbb kívülálló, aki valaha ellátogatott Qaanaaq északi küllőinek valamelyikébe, csak a nyomort látta. Sablonos fotókat készített a csövek és kábelek áttekinthetetlen gubancáról, a kapualjak előtt és az épületállványokról lógó, koszos szárikról, a zugüvegházak aszott gyümölcseit kínálgató árusokról, a vízbe veszett szülőföldjük dalait csoportba verődve gajdoló bevándorlónőkről.

Ankit a szkiffen érkező párt nézte. Egy kisfiút fényképeztek. A fiú arcát és karját korom fedte, a kezét inas mócsing. A fémrács peremén ücsörgött, lábai az alig egy méterrel lejjebb hullámzó óceán fölött kalimpáltak, és egy buborékvályút kavargatott, amely a vízfelszínen sodródott. Az északi küllőkön még mindig a zughúsárusítás számított a pénzszerzés egyik legkevésbé káros illegális módjának. A fiú bosszús arcot vágott, mire a párocska annál vadabbul kattogtatta a fényképezőgépét.

Ankit gyűlölte őket. Gyűlölte a vakságukat, vastag szőrmebundájukat, hamisságukat. Állpoloskája beazonosította a beszédüket – ez alapján felső osztálybeli poszt-budapestiek voltak. Egy olyan hegyi faluból származhattak, amilyet az ottani gazdagok még képesek voltak sebtiben megépíteni maguknak, mielőtt a városuk végleg elsüllyedt volna. Ankit inkább átugrotta a tolmácsolási opciót. Nem volt rá kíváncsi, mit mondanak. Úgysem értették, amit láttak. A fotóikról csak olyasmi fog visszaköszönni, ami megerősíti az előítéleteiket.

Az itteniek nem szorultak szánalomra. Ez a hely nem volt nyomorúságos. Amikor az Elsüllyedt Világról érkező turisták Qaanaaq lakóira néztek, mindig csak azt látták, miről kell lemondaniuk, sosem azt, hogy mijük van. Nem látták szabadságukat, boldogságukat. A gerendaharcokra kötött fogadásaikat, ivászataikat, táncaikat és dalaikat. A családjukat, a gyerekeiket, akik nap mint nap új tudással tértek haza az iskolából, és akik egy napon egyelőre elképzelhetetlen iparágakban futnak majd be figyelemre méltó karriert.

Mi vagyunk a jövő, gondolta Ankit, miközben kihívóan bámulta a jól táplált turistákat, szinte provokálva őket, hogy a szemébe merjenek nézni, bár nyilván tök fölöslegesen. Ti pedig a múlt.

Szemügyre vette a 7-313-as tömböt. Ház tornyosult ház hátán hányavetin; a hajókonténerekből kialakított lakások nyolc emelet magasan álltak. Oldalt rozoga külső lépcső vezetett a magasba. Annyit az épülettömb javára lehetett írni, hogy legalább elöl és hátul ablakokat vágtak a falaiba, egyrészt fényforrásként, másrészt hogy látni lehessen az óceánt – vagy éppen azt, ki jár-kel odakint a küllőn. És Ankit valami mást is látott: a mászók hieroglifafirkáit. Hogy hol vannak a legjobb lábtámaszok, vagy hogy melyik konténereket szerelték fel csapdákkal a tetőfutók ellen.

Évek teltek el azóta, hogy utoljára mászott. Ma már nem lett volna képes rá. Túl sok teher nyomta a vállát – fizikai és érzelmi egyaránt. Ha az ember mászni akar, könnyűnek kell lennie.

A turisták Ankitot nem tartották fényképre méltónak. Megnézték maguknak, de nem látták, honnan származik, hogy korábban ki volt. Csak azt, hogy most miféle. Hogy magabiztos és nyugodt. Kétségbeesésnek vagy haragnak nem adta jelét, így hát érdektelen volt számukra. Közben a kisfiú elszaladt, így figyelmük az éneklő asszonyok köre felé terelődött.

Ankit félúton a lépcsőn megállt, hogy hallgassa őket. Hangjuk nyers és kiforratlan volt, de a daluk annyira örömtelien csengett, hogy beleborzongott.

– Üdvözlöm – mondta a férfi, aki ajtót nyitott neki a negyediken. Tamilul beszélt; Ankit jó, ha öt szót ismert ezen a nyelven. Fjodorovna úgy vélte, Ankit viszonylagos kulturális hasonlósága miatt ezek a népek kevésbé tartanak majd tőle – ha egyszer tamil családban cseperedett fel –, ami persze tiszta hülyeség volt. Mint Fjodorovna vélekedései általában.

– A nevem Ankit Bahawalanzai – mutatkozott be. – Ha jól tudom, ön polgári keresetet nyújtott be a küllőigazgatási hivatalhoz.

A férfi meghajolt, és odébb lépett, hogy beengedje. Vézna, elaggott ember volt. Koravén. Vajon mi mindenen mehetett keresztül még odahaza? És mibe kerülhetett neki kijuttatnia onnan a családját? A tamil diaszpóra földrajzilag hatalmas területet fedett le, és Dél-Ázsiában a vízháborúk merőben máshogy alakultak. Ankit a padlóra telepedett, ahol a házigazda hellyel kínálta a két játszadozó gyereke között. A férfi az ablakhoz lépett, és kiáltott valamit. Aztán teát hozott. Ankit maga elé helyezte a kijelzőjét, és megnyitotta a tolmácsszoftvert, ami automatikusan svéd–tamil kombinációra váltott.

– Említette, hogy a tulajdonos…

– Kérem – szakította félbe a férfi. A szemében alig észrevehető aggodalom bujkált. – Vár? Feleségem.

– Persze.

Alig telt el néhány másodperc, és az asszony boldogságtól és fagytól kipirult arccal beviharzott: maga is része volt az éneklő körnek. Szép volt, és telt, testtartása pedig olyan délceg, hogy Ankit önkéntelenül azt gondolta: nem lennék annak a helyében, aki feldühíti.

– Üdvözlöm – mondta Ankit, azzal megismételte a kezdőszövegét. – Fjodorovna küllőigazgató megbízásából jöttem. Ha jól tudom, önök polgári keresetet nyújtottak be a hivatalunkhoz.

Naponta több száz panasz érkezett. Geotermikus vezetékeket illegálisan megcsapoló szomszédokról, vagy éppen a műanyag falakon átszűrődő furcsa hangok kapcsán. Segítséget igénylő kérelmek a Regisztrációs Hivatal útvesztőjében való eligazodáshoz. Szükséges javításokat megtagadó vagy halálos fenyegetésekkel élő tulajdonosokról szóló beadványok. Tulajdonosokról, tulajdonosokról, és ismételten tulajdonosokról.

A legtöbb panaszról a szoftverek gondoskodtak. Ez többnyire szabványválaszokat jelentett, hiszen a kérelmek többsége meghaladta Fjodorovna szűkös hatáskörét (Nem, ha regisztráció nélkül érkezett, nem tudjuk normalizálni a státuszát. Nem, sajnos nem áll módunkban nélkülözési támogatást kiutalni Önnek), esetenként azonban hús-vér ügyintézés is szóba jöhetett. Ilyenkor valami bérrabszolga rászánta magát a hívásra, netán személyesen fogalmazott meg egy sarkos válaszüzenetet.

A Bashir családnak viszont kijárt egy személyes látogatás Fjodorovna főasszisztensétől. Túlzsúfolt háztömbjüket amerikai és dél-ázsiai menekültek egyaránt lakták, márpedig ezek kiemelt prioritást élvező választópolgároknak számítottak, pláne most, a választás évében. Ankit látogatása és azon keresztül Fjodorovna jótékony figyelmessége kétségtelenül szóbeszéd tárgyát képezi majd.

Ankit nem bajokat orvosolni jött ide. A kampány sakkfigurája volt.

– A tulajdonos megemelte a lakbért – panaszolta Mrs. Bashir, aztán kivárt, amíg a kijelző lefordította a mondandóját. A bevándorlók közül még a legszegényebbeknek is magas fokú technológiai ismereteik voltak – még azoknak is, akik nem engedhettek meg maguknak állkapocs-implantátumot vagy saját kijelzőt. Pusztán amiatt is épp elég ilyet láttak már, hogy megpróbáltak bejutni Qaanaaqba. A nő beszéde egyébként kifinomultnak, elegánsnak tűnt. Ki tudja, a világégés előtt mi volt a foglalkozása. – Csak három hónapja költöztünk be. Azt hittem, ez tilos nekik.

Ankit bánatosan elmosolyodott, majd nekilátott a szokásos szövegének arról, hogy Qaanaaq mennyire nem szab korlátokat az ingatlantulajdonosoknak. De aggodalomra semmi ok, Fjodorovna abszolút prioritásként kezeli a hatalmukkal visszaélő tulajdonosok felelősségre vonását; igen, a küllőigazgató személyesen fogja felhívni a tulajdonost, és amennyiben Mrs. Bashirnak vagy akár a szomszédainak bármilyen egyéb problémája támadna, ne habozzanak a hivatalhoz fordulni…

Aztán hirtelen elhallgatott, és az egyik, plasztikijelzőre rajzolgató gyerekhez fordulva megkérdezte: – Hát ez meg mi? – A fájl alapján a gyereket Taksának hívták. Hatéves, nőnemű. A kislány fekete oválist skiccelt a kijelzőre, és hanyagul satírozta a belsejét.

– Orka – felelte Taksa.

– Szóval te is hallottad a szóbeszédet? – mosolyodott el Ankit. – A gyilkos bálnás asszonyról?

Taksa ragyogó tekintettel, szélesen elmosolyodva bólintott. Az a nő máris legendává vált. Az érkezéséről rengeteg fénykép tanúskodott, de azóta sem látta senki. Hogy tűnhet el bárki egy ennyire túlzsúfolt városban, kivált, ha egy jegesmedve és egy kardszárnyú kíséri?

– Mit gondolsz, miért jött ide?

Taksa megvonta a vállát.

– Mindenki mást gondol.

– Ölni jött! – szólt közbe Jagajeet, Taksa bátyja.

– Csitt – szólt rá az anyja. – Menekült, pont, mint mi. Nem vágyik másra, csak egy helyre, ahol biztonságban lehet. – Ám a mosolya azt sejtette, hogy ennél azért drámaibb elképzelései vannak.

A gyerekek játékosan birkózni kezdtek. Szembetűnő kölcsönös közelségük láttán Ankitot hirtelen vágyakozással vegyes irigység fogta el, de rögtön el is fojtotta magában az érzést. Valahányszor a testvérére gondolt, számolnia kellett a kockázattal, hogy az anyja is eszébe jut.

Taksa letette a zsírkrétáit, és becsukta a szemét. Végül újra kinyitotta, és olyan tekintettel nézett körbe, mintha meglepné, amit lát. Aztán valami olyat mondott, amitől a szüleinek elakadt a lélegzete. A kijelző egy pillanatra lefagyott, ahogy a fordítószoftver küszködve próbálta elemezni a váratlan nyelvváltást. Végül az „orosz” felirat villant fel, és a program máskülönben megnyugtató hangja előbb tamilul, aztán svédül azt kérdezte: Ti meg kik vagytok?

Három másodpercbe tellett, mire végre megszólalt valaki. Taksa pislogott egyet, megrázta a fejét, és elsírta magát.

– Ez mi az isten volt? – kérdezte Ankit, miután a kislányt az anyukája kitessékelte a mosdóba.

Az apa lehorgasztotta a fejét. Taksa bátyja szertartásosan átvette a húga félbehagyott rajzát.

– Korábban is volt már ilyen?

A férfi bólintott.

Ankit szíve összeszorult. – Omlás?

– Attól tartunk – jött a válasz.

– Miért nem hívtak orvost? Miért nem kértek meg valakit, hogy…

– Gondolkozzon már – vágott a szavába a férfi. Elkeseredettsége végül maga alá gyűrte az önuralmát. – Tudja azt maga, mit művelnek az ilyen gyerekekkel. Hogy mi lesz a családjukkal.

– De hát az omlás tudtommal… – Ankit nem fejezte be a mondatot. Már azért is gyűlölte magát, hogy egyáltalán elkezdte.

– Nemi úton terjed – fejezte be helyette a lány apja. – Így igaz. De nem kizárólag. Elképzelni sem tudja, milyen körülmények uralkodnak az áttelepítőtáborokban. Hogy milyen ételt adnak ott, hogy milyenek a mosdók. Az ágyak között alig félméternyi a távolság. Egy este a lányom mellett fekvő nő hányni kezdett. Az okádéka szerteszét spriccelt, és…

A férfi hangja elcsuklott. Ankit kifejezetten hálás volt ezért – a szíve már így is túl hangosan dübörgött a mellkasában. Ebben a hónapban ez volt a hatodik ilyen eset.

– Teszünk róla, hogy megfelelő ellátásban részesüljön.

– Maga is tudja, hogy nincs gyógymód – mondta a férfi. – Mi is olvassuk a közleményeket. Vagy azt hiszi, nem követjük a napi híreket? Hogy nem várjuk, a drágalátos robotelméik mikor jutnak végre döntésre? Már három éve ugyanazt kapjuk, már ha kapunk egyáltalán valamit: A különféle hivatalok – köztük az Egészségügyi, a Biztonsági és a Regisztrációs Hivatal – szoftverei továbbra is adatokat gyűjtenek és vizsgálatokat végeznek annak érdekében, hogy új irányelveket hozzanak létre az ebben és a többi újonnan beazonosított betegségekben szenvedő nyilvántartottak elhelyezésére és kezelésére. Közben a város tele van haldoklókkal.

– Önnek és a családjának nem esik bántódása. Nem hagyjuk, hogy…

– Maga még fiatal – nézett rá az apa sivár tekintettel. – Biztos vagyok benne, hogy őszinte jó szándék vezérli. Csak éppen fogalma sincs, hogy működik ez a város.

Itt nőttem fel, te meg alig hat hónapja érkeztél, vágta rá Ankit majdnem, aztán mégis hallgatott.

Mert sajnálom ezt az embert, gondolta, de valójában az lehetett az ok, hogy nem volt benne teljesen biztos, a másik téved-e.

Feltárult a fürdőszoba ajtaja, és Taksa lépett ki mögüle. Mosolygott, könnyei elapadtak, a halálos betegségnek nyomát sem lehetett látni rajta. Odarohant a bátyjához, és a plasztikijelző után kapott. Nevetve civakodtak rajta.

– Megengedik? – kérdezte Ankit, kijelzőjét a fényképezni készülők egyetemes gesztusával a magasba emelve. Az anya kicsit furcsállóan ugyan, de biccentett.

Tucatnyi kép adta volna magát. A gyerekek gyönyörűek voltak. Ankit szinte beleszédült az örömükbe. Végül csak egy képet csinált: a nevető kislányról meg a bátyjáról, ahogy erélyesen és féltve szorítja a húga vállát.

KAEV

Nem létezett más bizonyosság, csak a gerenda, amelyen állt.

Ahogy a gong megkondult, Kaev kinyitotta a szemét. Lassan kigyúltak a fények. A ma esti harc gerendaelrendezése inkább szabványosnak számított: többsornyi stabil palló, itt-ott függő cölöpökkel megspékelve. Az oszlopok átmérője pont elegendő volt, hogy az ember megvethesse rajtuk a fél lábát. Három platform, éppen akkorák, hogy két ember verekedhessen rajtuk. Kaev nekiszorította talpát a pőre fafelületnek, és vett egy mély levegőt. A fényszóró ráfordult az ellenfelére, egy vézna kis kínai kölyökre, akiről az elmúlt hetek során már hallott mindenféle szóbeszédet. Fiatal volt, de máris nagy sikereket ért el. A láthatatlan tömeg ordított, üvöltött, toporzékolt, hangja vezeték nélküli hangszórókból morajlott. Tízezer qaanaaqi leste Kaev minden lépését. Vagy inkább az ellenfeléét. És persze további százezrek nézték a meccset otthonról, söntések mellől, vagy hallgatták utcasarkokon összetömörülve az olcsó kis rádiójukon. Kaev látta őket. Mindannyiukat látta.

Képtelen volt kizárni a tudatából a várost. A koponyája szinte beleroppant, a temérdek élet fájdalma körülötte csaknem elviselhetetlen volt. Itt annyi mindentől lehetett rettegni. Annyi mindenre lehetett vágyni. Szorosan összepréselte az ajkát, nehogy üvölteni kezdjen.

Valahonnan a tömegből Go figyelte. Fél szemmel a kijelzőjét leste, a másikkal viszont őt. Amikor a férfi a közönség elé lépett, a nő nyilván elmosolyodott, annak biztos tudatában, hogy a terve működni fog.

Kaev átszökkent a legközelebbi cölöpre. Ellenfele mozdulatlanul várta, hogy a közelébe érjen. Hiú és ostoba volt. Szerencsétlen hülyéje azt hitte, van elég gógyija, hogy előre kitalálja, mi és mikor fog történni. Fogalma sem volt arról, hogy kicsoda Go, és hogy a nő mennyi erőt és pénzt áldozott rá, hogy a harc pontosan az ő elképzelése szerint alakuljon.

Amerikának annyi, és igazából én sem vagyok valami jól.

A hírek most valahogy jobban megviselték, mint máskor. Hiszen ugyan mit jelentett Amerika Kaev számára? Csupán egy volt a számtalan lehetséges származási helyei közül. Qaanaaq megannyi árvájának feje tele volt eredettörténetekkel, hátrahagyott országokkal, gazdag és befolyásos szülőkkel meg szövevényes összeesküvésekkel, amelyek a mostani helyzetükbe juttatták őket. Kaev harminchárom éves volt, azaz határozottan túl idős, hogy azon tépelődjön, mi lenne, ha a dolgok máshogy alakultak volna. Azzal viszont nagyon is tisztában volt, hogy jelenleg mi van, márpedig az aktuális helyzet nyomorúságos volt. Karját hátrafeszítve, egyenes gerinccel előredőlve végigfutott az egyik vízszintesen felfüggesztett gerendán, és próbált valami másra gondolni.

És ahogy közeledett a kölyökhöz, oszlani kezdett a köd. A lárma elcsitult. A harc mindent elsimított. A srác elrugaszkodott, és a felfüggesztett gerenda túlsó végére szökkent. A tömeg felzúdult. Bár Kaev nem hallotta a rádiótudósítót, pontosan tudta, mit magyaráz éppen:

Ez a fiú egyszerűen nem ismer félelmet! Egyenesen az ellenfele elé ugrik, hibátlan lóállásban ér földet. Ezt a srácot nem lesz könnyű a levesbe pofozni…

Egy-két nappal később, amikor már nagyjából elült a felbolydulás, Kaev mindig meghallgatta a meccseiről szóló közvetítéseket. Egyfajta békességgel töltötte el, ha hallhatta, ahogy Shiro a maga kapkodó és üres, sporttudósítói módján beszámol az erőfeszítéseiről. Ez a küzdelem mámorának satnyább, halványabb utóérzetét adta neki.

Néhány pillanattal az előtt, hogy összeütközött volna az ellenfelével, Kaev a magasba szökkent, és körbelendítette a lábát. A kínai fiú önelégült vigyorral térdre huppant, ezáltal elkerülve Kaev ugrórúgását – csakhogy aztán túl lassan fordult utána. Amint Kaev földet ért, máris megpördült, és könyökével beleütött a másik hátába. Nem volt igazán erős vagy jól célzott támadás, nem okozott valós kárt, de ahhoz elégnek bizonyult, hogy a kölyök megtántorodva hátráljon egy lépést.

A tömeg morajának ezúttal más lejtése volt: kelletlen tisztelet hallatszott belőle. Bár nem Kaevnek drukkoltak, ezúttal jócskán betrafált, és ezt tudomásul vették. Emberek, szerintem Hao mostantól valamivel óvatosabb lesz, mondta Shiro a képzeletében.

A fiatalabb harcos most nekilátott kiszorítani Kaevet az aréna központi területéről. A legkülső cölöpgyűrűhöz érve Kaev pördülve kirúgott, Hao azonban könnyedén félretáncolt. Abban a pillanatban, amint a rúgás lendülete a csúcspontjára ért, félresöpörte Kaev lábát, ezáltal kibillentve a férfit az egyensúlyából. Ez az aréna bármelyik másik részén Kaev vesztét jelentette volna, de a külső gyűrűn az oszlopok elég közel álltak egymáshoz, hogy átugorhasson egy másikra.

Ez az. Ez. Igen, ez az!

Felordított. Egy állat volt, egy szörnyeteg, félig jegesmedve. Megállíthatatlan volt.

Álmaiban olykor csakugyan jegesmedve volt. Egyre gyakrabban. Egy nappal korábban hat órát töltött azzal, hogy hiábavalóan kóválygott a küllőkön az asszonyt keresve, akiről azt beszélték, egy gyilkos bálna és egy jegesmedve kíséretében érkezett Qaanaaqba.

Beleszimatolt a levegőbe – feje csak úgy zsongott az ellenfeléből áradó feromonos információktól –, aztán rohamra indult.

Tánc volt ez. Vallásos szertartás. Nem számított, minek nevezte, csak addig lehetett szabad, amíg harcolt. Most nem gondolt rá, hogy a görcsök helyenként odáig fajulnak, hogy már egy épkézláb mondatot sem bír kinyögni. Nem aggódott, hogy nem úgy dől a lé, ahogy kellene, vagy hogy nemsokára takarodnia kell a nyolcas küllőbéli hajókonténeréből, hogy aztán a hetes küllő valamelyik bérlakásában, netán valami még rosszabb helyen húzza meg magát. Nem gondolt Góra, sem arra, mennyire gyűlöli, vagy hogy mekkora barom volt, amiért egykor annyira szerette.

Eggyé vált ellenfelével és a tömeg csodálatával. A tíz méterrel alatta suttogó, fagyos, sós vízzel.

Addig tusakodtak a kis kínaival, amíg a gong fel nem csendült, aztán szétváltak. Elvégre ez nem holmi hajófedélzeti bunyó volt. A Yi He Tuan aréna gerendaharca Qaanaaq legjellegzetesebb és legkedveltebb sportjának számított. Bajnokai általában ügyességüknek, egyensúlyérzéküknek és precízen bevitt ütéseiknek, nem pedig holmi utcai verekedésre jellemző kalimpálásnak köszönhetően diadalmaskodtak. Kaev testesebb volt, és a reflexei is jobbak voltak, de a kölyök kecses volt és fürge; Kaev értette, miért vált népszerűvé, miért lökdösték a csillaggá válás útjára.

A sztárok pénzt termelnek, mondta Go öt évvel ezelőtt. Az emberek azért fizetnek, hogy ismerős arcot lássanak, olyasvalakit, akinek drukkolhatnak. Márpedig egy győztesnek rengeteg vesztesre van szüksége.

Így vette kezdetét Kaev profi pályája. Ő lett az a bunyós, akivel mások megküzdhettek, ha még zöldfülűek voltak, de vereségektől mentes lajstromot akartak összehozni. Akadt ennél szarabb karrier is. A profik jóval tovább húzták, mint a sztárok, akik aztán idővel ilyen vagy olyan okokból többnyire kiégtek, bár utána persze vaskos bankszámlákra hagyatkozhattak. Az igazi profik örülhettek, ha egyhavi lakbért félre tudtak tenni.

A vereség nem zavarta. Imádott harcolni, szerette, hogy az ellenfele által önmagán kívülre léphet, és valahányszor belezuhant a fagyos vízbe, az majdnem felért egy orgazmussal.

Viszont az éhség, a düh és az üresség érzete nagyon is zavarta. Zavarta – és ezért sem Gónak, sem a közönségnek, sem Qaanaaq egész kibaszott városának nem bírt volna soha megbocsátani –, hogy nem adatott meg neki a választás lehetősége.

Hao szemmel láthatólag kezdett fáradni. A srác még túl fiatal, túl kiforratlan volt. Kaev energiatakarékos üzemmódra váltott: látszólag védekező pózt vett fel, de közben fejben azt számolgatta, hogyan spórolhat a szusszal, ha majd kezd kifulladni. Hao követte a példáját, bár valószínűleg inkább öntudatlanul. Ma este is tanult valami újat. Ilyenkor Kaev mindig büszke volt magára. Ahhoz, hogy győzni engedje a másikat anélkül, hogy a közönség észrevenné, ritka és kifinomult tehetség kellett. Hao rúgásai a combját és a bordáit érték. A nézősereg talpra szökkent, és Kaev egy pillanat erejéig Qaanaaq királya lehetett.

A kölyöknek leesett. Kaev látta rajta, amikor megértette. A pillanat, amikor minden világossá vált számára, egyértelmű volt; amikor a fiú rájött, Kaev mit művel valójában, és az addigi fölényes hozzáállása alázatos tiszteletre váltott át. Szeme elkerekedett, tekintete ellágyult. Habozott, és Kaev ezt kihasználva térdhajlaton rúghatta volna, hogy aztán ütéssorozatot zúdítson a halántékára, majd az óceánba taszítsa. Pontosan látta, mit tehetne, még a lábát is felemelte, hogy megkezdje a támadást… csakhogy ez Gónak milliókba került volna, valószínűleg bérgyilkost küldtek volna rá, és ugyan mire ment volna vele? Hogy a győzelmei és a vereségei aránya 38:2 helyett 37:3 lett volna? Kaev a csuklóját hátrafeszítve megvetette a lábát. A tömeg kikelt magából: akár még győzhet is, az üdvöskét meg lehet verni…

Kaevnek nevethetnékje támadt. Úgy érezte, mámorában menten kiugrik a bőréből. Madár volt, ujjongás volt, jóval több volt, mint ez az elhasznált test vagy ez a beteg elme. Abban a töredékmásodpercben, amelyen a helyzeti előnye múlott, üvölteni támadt volna kedve a boldogságtól.

Hao arcán bánatos kifejezés ült, ahogy Kaevre vetette magát, és bevitt egy jobbost. Ezt, az igazi harcosalázatot Kaevnek köszönhette. Ettől vált valaki valódi művésszé, olyasfajta küzdővé, akire Qaanaaq ázó-fázó, sóbűzű népe felnézhetett. Kaev erre gondolt zuhanás közben. És persze arra, Hao milyen karriert fog befutni – ahogy korábban is mindig elképzelte annak a számtalan ragyogó fiatalnak a karrierét, akikkel valaha szembekerült. Hogy vajon mire viszik majd.

Kaev estében megpillantott egy nőt ábrázoló graffitit a cölöpön, amelynek a tetejéről lelökték. Ravaszul helyezték el: csakis egy tengerbe zuhanó harcos láthatta. Valószínűleg egy előre beprogramozott, kétéltű falfirkászdrón műve volt, amely az óceánon átúszva a magasba röppent, hogy megfesse a művét ebben a titkos zugban. A nő gyönyörű volt. Már korosodott és kopasz volt. Szerzetescsuhát vagy talán kórházi beteginget viselt. Fél kezét a magasba tartotta, arckifejezése szentképeket idézett. Mellé három betűt írtak: ORA. Kezdőbetűk lehettek. De minek a kezdőbetűi?

Kaev látta a lelátót tartó fémállványzatot, a határvonalat, ahol az aréna fala találkozott a vízfelszínnel, a peremjáratot, ahonnan az arénadoktor lesi, honnan halássza ki a veszteseket. Hallotta a tömeg üvöltését. Csakhogy mindez nem volt valós. Egyedül a víz volt valós. Felhorgadva ölelte át a férfit, repesett az örömtől, hogy újra magáénak tudhatja. Kaev a vízben legalább annyira elemében volt, mint a szárazon. Kétéltű volt. Jegesmedve. Érezte, ahogy a teste áttöri a felszínt, érezte az áramütésként ható hideget, aztán egyszer csak elenyészett, eltűnt, elhagyta a testét, egyetlen komor-csupasz eksztázishullámban hátrahagyva annak görcseit, kényelmetlenségeit, kielégíthetetlen szükségleteit és szellemi tökéletlenségeit.

ANKIT

Jó mászó bárkiből válhatott, és Ankit jónak számított. Erős volt, a reflexei elfogadhatóan működtek. Könnyedén lendült át a barikádokon, ki tudta cselezni a drónkamerákat, kötélnél alig szélesebb korlátokon futott végig.

A pusztán jó és a kiváló mászókat a félelem különböztette meg egymástól. Ankit félt, és ez visszatartotta. Sosem volt képes igazán elengedni magát. Sosem tudott repülni. Persze szeretett volna, annyira, hogy a gyomra elnehezült és a lába megbénult, de csak állt a mélység peremén, és képtelen volt megmozdulni.

Most is elfogta a vágyakozás, ahogy két düledező épület között állva meredt fel a gúnyosan hívogató fogódzókra és lábtámaszokra. A vágyakozás és a félelem.

Fenyőtű füstje csapta meg az orrát, mielőtt meghallotta volna a férfi hangját. – Hé, kölyök – pisszegte a másik a két épületállvány közötti sötétből.

– Helló – mondta Ankit, és bizonytalan jóérzéssel töltötte el, hogy van még valaki, aki kölyöknek nevezi. A pasas már azóta teljesített számára megbízásokat, hogy utoljára illett volna rá a megszólítás. Ankit a tömeg forgatagából Qaanaaq nyirkos, sötét közbülső terébe lépett. Mögötte az utcán kínaisakk-bábuk zörgése hallatszott; előtte a félhomályban két férfi hörgött mély, kéjes egyetértésben.

– Már hiányoztál – köszöntötte a másik. Három egymásra húzott kapucnis pulóvert viselt, árnyékuk elrejtette az arcvonásait.

– Újabb küldemény – közölte vele Ankit, azzal átnyújtott neki egy kijelzőt. Apró, olcsó, használt készülék volt, a hálózati csatlakozói már rég kisültek, de az akksija még bírta, és a burkolata napelemes volt.

– Mi van rajta? – kérdezte a férfi izgatott mosollyal. Idős volt, valószínűleg már leélt egy életet valahol máshol, mielőtt a városba jött volna. Fenyőtű cigarettái a menekülttáborok készleteinek tipikus tartozékai voltak. Az újonnan érkezettek büszkén és dacosan szívták ezeket, ami egyfajta törvényen kívüli aurát kölcsönzött a kis bűzrudaknak, így néha még a külső küllők kiváltságos kölykei is ezeket pöfékelték.

– Könyvek – felelte a nő. – Egy életre elegendő mennyiség.

– Tudod, hogy szigorúan csak jóváhagyott technológiát szabad bevinni hozzá. Ha ezzel elkapják…

– Ezt neki kell eldöntenie. Ha inkább nem kockáztatna, visszautasíthatja. Ebben az esetben vagy visszaadod nekem, ha jótékony kedvedben vagy, vagy eladod. Úgysem tudnám meg.

– Ja – biccentett a férfi, és átvette tőle a kijelzőt. – Túl jóhiszemű vagy. Honnan tudod, hogy az évek során nem vágtam zsebre a pénzed és nyúltam le a cuccaid? Fogalmad sincs, eljut-e hozzá bármi.

– Nem győzöl emlékeztetni rá – mondta Ankit. Idekint nem érezték az éjjeli lámpák metánbűzét. A sötétség befalta Ankitot, az óceán köpenyként fonta körül. Itt áhítatos béke honolt, itt szabad lehetett, ami kissé a mászás közben érzett borzongásra emlékeztette. Olyasfajta öröm volt, amelyben nappal, jól szervezett munkája elvégzése közben sosem volt része. – Képtelen vagyok eldönteni, valami torz vallomásnak szánod, esetleg valamilyen bűnözői becsületkódexszel kérkedsz-e ilyenkor. – Még ez is jó érzés volt: a tudatlanság, a folyamatos bizonytalanság. A város merev bizonyosságai gépiesek és könyörtelenek voltak.

Path meghajolt. Egy fűtőcsövek közötti meleg kis zugból majmok makogása hallatszott: az elkényeztetett gazdagok kihalás által fenyegetett, szökött állatai úgy hemzsegtek Qaanaaqban, mint egykor a galambok az Elsüllyedt Világ városaiban. – A kölcsönös bizalom szövevényes útjai már csak ilyenek. Üzensz neki valamit?

– Csak a szokásosat – mondta Ankit. – Hogy szeretem, hogy hiányzik, és hogy ki fogom szabadítani onnan.

A férfi megérintette a nő karját. Erdőszag áradt belőle. – A benti kontaktom jó ember. Át fogja adni az üzenetedet. A szülőanyád életben van, márpedig a Kabinetben ennél többet senki nem remélhet.

– Köszönöm, Path – mondta Ankit, azzal hátralépett, és az árnyakat maga mögött hagyva visszatért az utcára. A tömeg kérlelhetetlenül áramlott vele szemben, de ő csak azért is folytatta útját az ötös küllőn. A rácson egy nő fetrengett, démonokról és elnyomásról motyogott valamit magában, miközben a teste görcsösen rángott a végstádiumba lépett omlástól.

Ankit állkapocspoloskája megcsendült. Megérintette, mire bejelentkezett a családügyi hivatalbeli ismerőse. Még reggel üzent neki, azt tudakolva, milyen sors vár Taksára, az omlásfertőzött kislányra, és hogy vajon hogyan segíthetne rajta.

Sajnálom, Ankit, de rossz hírem van: a Bashir családot már deregisztrálták. Hamarosan átküldik őket a deportálóhajóra. Az egyetlen jó hír, hogy újabban az áthelyezési folyamatok kurvára el tudnak húzódni, átlagosan olyan hat hónapig. Tízezer omlással diagnosztizált ember várakozik még mindig az otthonában. Előbb-utóbb sorra kerülnek, és felrakják őket a szárazföldi kompra. Aztán valamelyik part menti táborba viszik őket.

Ankit közelében három sirály küzdött a széllel, de végül feladták. Szinte emlékeztetnie kellett magát, hogy egyáltalán levegőt vegyen.

Taksa apjának igaza volt. Tudja azt maga, mit művelnek az ilyen gyerekekkel. Hogy mi lesz a családjukkal. Hát persze hogy tudta. Csak éppen elhinni nem akarta.

Egyetlen reményfoszlány maradt: a hat hónapos várakozási idő. Ez jelentett valamit. Soha semmi nem tartott ilyen sokáig. Talán egy MI hibásodott meg, esetleg új protokollt terveztek bevezetni, amit addig nem jelenthettek be, amíg valami másik, obskúrus program be nem fejezte a megkezdett munkáját. Mondjuk selejtes gleccserbányász hajókat alakítanak át menekülttranszporttá, netán a svédek elkészültek egy újabb nyugat-afrikai táborral. Qaanaaqot számítógépes programok százezrei irányították, amelyek többnyire zökkenőmentesen tudtak együttműködni, de előfordult, hogy ellentmondásos vagy összeegyeztethetetlen utasítások merültek fel, ami egészen addig lebénította egy-egy hivatal működését, amíg valaki – általában egy harmadik MI – közbe nem avatkozott. Ennek muszáj lesz utánajárnia.

És volt még egy apró, az előzőnél is halványabb reménysugár Taksa számára: Ankit megpróbálhatott segítséget kérni a főnökétől.

Ötlet a következő heti kampánybeszédhez, gépelte Ankit. A lakáslátogatásaim során egyre több omlásesetet láttam. Családokat. Gyerekeket. Erről senki sem beszél. Főleg nem az ellenfeled. Az emberek félnek. Ha határozottan lépsz fel ebben az ügyben, az 3,6 százalékkal megnövelheti az előnyödet.

Az üzenet vége puszta agyszülemény volt. Elég volt egy tizedesvesszőt biggyesztenie egy hazugság végére, hogy a főnöke garantáltan megkajálja. Ankit a mindenséghez fohászkodva – egyúttal azt kívánva, bárcsak meg tudna feledkezni arról a családról – hazaindult.

A fő probléma az volt, hogy Taksa apja túlságosan is emlékeztette a férfira, aki felnevelte. Ugyanaz az elemi alázat áradt belőle. Ő és családja velejéig becsületes embereknek tűntek, ami Qaanaaqban egyáltalán nem számított magától értetődőnek. Igazából máshol sem. Kevés másik család lett volna hajlandó segíteni egy tízéves lánynak, aki konokul próbálta kideríteni, ki a vér szerinti anyja, pláne nem vállalta volna a szöszölős papírmunkát vagy terelgette volna a lányt legjobb tudása szerint a bürokrácia útvesztőjében.

Mostanra a nevelőapja és -anyja halottak voltak. Végtagokat érintő keringési zavar végzett velük, mint nemzedékük sok tagjával – a vállalatok vegyi szennyezésének és gázszivárgásainak évtizedekkel később jelentkező következménye. Ahogy visszagondolt, fájdalom nyilallt a mellkasába, és megtorpant. Eszébe jutott apja remek főztje, anyja festményei. Hogy a nagyapa nevét kapta tőlük, mert nem volt saját fiúgyermekük, akinek odaadhatták volna. Eltökélte, hogy vesz néhány rizsgolyót, és tisztelgésként a fényképeik elé helyezi, de aztán eszébe jutott, hányszor fogadta már meg ezt – általában anélkül, hogy a szándékot cselekvés követte volna.

Nem érdemelte meg a lakhelyét. Csak kevés mászónak adatott meg ilyen jó lakás vagy az övéhez hasonló állás, és néha jólesett elmerengenie, mennyire szerencsésnek is számít, amiért kemény munkájának hála idáig jutott, miközben Qaanaaqban árvák tömegei haltak lassú kínhalált a metán-nátrium lámpák zöld fényében, újfajta kórságoktól sújtva, amelyeket senki sem értett, de még csak tudomásul sem vett, és hogy milyen könnyen juthatott volna ő maga is hasonló sorsra. Ankitnak kemény erőfeszítésébe került, hogy így gondolkodjon, ne pedig a szokásos módon, hátat fordítva az egésznek ahelyett, hogy tett is volna valamit; hogy, miként azok a furcsa, névtelen és provokatív Feltérképezetlen város-közvetítések sugallták, a jussukat követelve összeállt volna a többiekkel, akikkel annyira kicseszett ez a nyomorult város.

Váratlan sokk: az egyik alig pislákoló, illegális fényhirdetésről a testvére vicsorgott rá. Egy azóta már lezajlott harc reklámja volt. Még a fogadóirodákat és az esélyeket is felsorolta.

Egyszer felkereste a férfit, nem sokkal azután, hogy felvették az állásába, és végre hozzáfért a Családügyi Hivatal róla szóló fájljához, amelyből megtudta, hogy van egy testvére, akiről korábban még csak nem is hallott, bár a nevén kívül mást nem sikerült kiderítenie. Amikor rátalált, a férfi éppen túl volt egy meccsen, és kiütötte magát valamivel, valószínűleg szintetikus koffeinnel. Ankit egyből észrevette, hogy szellemileg valami nem stimmel vele. Először az omlásra gyanakodott, de aztán rájött, hogy valami másról van szó. Ankit túl sokáig élt család nélkül ahhoz, hogy visszafogja magát, ám még mielőtt az aprólékosan előkészített bemutatkozószövege végére ért volna, testvére hadoválni és óbégatni kezdett. Barátai sűrű mentegetőzések közepette elrángatták, olyasfajta rutinos könnyedséggel, amelyből Ankit nem következtethetett másra, csak hogy ezek a rohamok rendszeresnek számítanak. Azóta távolról kísérte figyelemmel a testvére karrierét. Még félig-meddig gerendaharc-rajongóvá is vált. Fogadásokat kötött rá, holott tudta, úgyis veszít. Ezt a hirdetésben szereplő harcot is elveszítette. Megverte az a Hao nevű új fiú, akibe az irodai srácok egytől egyig bele voltak zúgva.

Esélyes, hogy Path hazudott. Valószínűleg az egész, semmiből támadt emberi együttérzés dumája csak üzleti stratégia, számtalan orgazda és a kliensei hiszékenységéből profitáló bűnöző bevett eszköze volt. Ankit tényleg nem tudhatta meg, mi az igazság.

Tizenöt évesen megfogadta, hogy soha többé nem látogatja meg az anyját. A nő már a puszta jelenlététől izgatottá vált, ami azzal a veszéllyel fenyegetett, hogy hosszú napokra olyasfajta pszichofizikai terápiára küldik, ami Ankit szerint egy 19. századi elmegyógyintézetnek is becsületére vált volna. Így hát nem írt neki, nem hívta. A Kabinet nem véletlenül volt hírhedt; Qaanaaq legveszélyesebb bűnözőit okkal rázta ki a hideg a hely gondolatától is.

Ám Ankit mindezek ellenére boldog volt. A gondolat, hogy megpróbált segíteni az anyjának, jó érzéssel töltötte el, még ha sosem lehetett is biztos abban, a segítsége célba ér-e. Kevésbé magatehetetlennek, kevésbé magányosnak érezte magát tőle. Az éjszaka hideg volt, és sötét, de Ankit pont ilyennek szerette.

Egy standsor mellett, ahol különböző asszonyok palackozott lőrét árultak, lassabbra fogta a lépteit. Érdes hangú, meghatározhatatlan korú nők voltak. Tizenhat éves korában Ankit gyakran vett tőlük egy-egy felesnyi piát: egyet a mászással töltött éjszaka kezdetén, egyet a végén. Most is vett egyet, mégpedig a kedvenc árusától, akinek a cefréje alma- és fenyőgyantaízű volt. A nő mosolya mintha azt sugallta volna: Figyeltelek ám, és tudom, milyen az, amikor padlót fogsz.

– Aztán ugyan mitől lenne olyan furcsa? – kérdezte az árus egy másiktól. – Vannak azok az állatgondozók, akik a hogyishívjákokkal, a „funkcionálisan kihalt fajokkal” dolgoznak. Őket is belövik, hogy a bestiák ki ne nyiffantsák őket. Mint azon a hajón ott kint, az egyes küllőn, ahol még tartogatnak tigriseket meg aligátorokat, hogy a gazdagok kibérelhessék őket. Innentől nem olyan nehéz elképzelni valamit, amitől az ember összekapcsolhatja az agyát egy gyilkos bálnáéval.

Ankit megállt, hogy kiélvezze a felesét és az asszonyok beszélgetését. A bőrét fagyosan marta a szél, de a bensője tűzzel teli serleg volt.

– A férjem haverja az egyik juntának dolgozott – szólt közbe egy másik kofa. – Volt egy titkos egységük, mindenféle szereket teszteltek rajtuk. Chilében meredek dolgokat látott. Állítólag a yucatáni egységnek volt egy orvosa, akit valamelyik észak-amerikai farmaállam szerződtetett, az valami injekcióval meg tudta csinálni, hogy rákapcsolódj valaki másnak az agyára. Hogy tudd, amit ő tud. Szerintetek mégis hogy döntötték meg a drogkormányt?

– A drogkormány a zavargások miatt bukott meg – kapcsolódott be egy újabb nő a beszélgetésbe, aki szkeptikusan ráncolta a homlokát. – A második mexikói forradalom során. Nem kellett annak varázsbab vagy sci-fi.

– Hát, segíteni biztos nem segített rajta.

És így tovább. Ankit legszívesebben ott maradt volna. Vehetett volna még több piát, vagy egyszerűen csak elálldogálhatott volna az éjjeli lámpa fénykörének szélfútta peremén.

Ez mindig itt volt, mindig várt rá: a qaanaaqi éjszaka. A kedvenc kábítószere. Csakhogy mostanra nappali állat lett belőle, és ha hagyja, hogy újra úrrá legyen a függősége, mindent elveszíthet.

– Viszlát – mondta az asszony, ahogy Ankit visszaadta neki a felespoharat.

Épületének előtere meleg és fényes volt, a geotermikus szellőzőrendszer jellegzetes hője járta át – Ankit enyhén párásnak és sósnak érezte, bár lehet, hogy csak képzelődött. Valamelyest lassabbra fogta a lépteit, hogy a hosszas fagyoskodás után kicsit kiélvezhesse a meleget, amikor is megszólalt az állkapcsába ültetett poloska. Ez meglepően gyors válasz volt; Fjodorovna akkor sem valami szívesen dolgozott, amikor éppen az irodában tartózkodott, azon kívül meg pláne nem. A nő hangja betöltötte Ankit fülét:

Az omlás veszélyes. A politikusok nem véletlenül kerülik a témát. Az emberek többsége szerint csak bűnözőket és perverzeket érint. Hogy ez igaz-e, vagy sem, az lényegtelen.

Ankit gépelni kezdett: Nem igaz. És valakinek tennie kell valamit ellene.

Fjodorovna ezt válaszolta:

Valaki tesz is, ezt biztosra veszem. A szoftverek dolgoznak. A Megelőzési Hivatal éppen előkészít egy választervet. A tudósok keresik az ellenszert. Valami lesz. Törődjön vele az, akinek ez a dolga.

Ankit ismerte annyira a főnökét, hogy megértse: téma lezárva.

Az emeletre érve a szobájában az ablaküveghez szorította a homlokát és kibámult az éjszakába. Melegség járta át, emiatt furdalta a lelkiismeret. Fejét elfordítva abba az irányba nézett, amerre általában próbált nem nézni.

Hát persze hogy még ott volt. Mindig is ott lesz. Egy jóval a többi fölé magasodó, szilánknyi tömb a távolban: a Kabinet. A hatos küllő legmagasabb épülete. Qaanaaq elmegyógyintézete. Egyszer, még régen megmászta. Ez volt az egyetlen alkalom, amikor elkapták. Az egyetlen alkalom, amikor okkal mászott: hogy bejusson, hogy kihozzon valamit. Valakit.

Az utolsó alkalom, hogy mászott. Hogy visszafogta a félelem. Hogy megdermedt tőle, az óceán feketeségétől valahol mélyen lent, a bensőjét átjáró szél üvöltésétől, az épületre ráderesedett, csúszós ködtől. Ott találtak rá, a párkányba gyökerezett lábbal, kiszolgáltatottan. Erre most itt volt, még mindig mozdulatlanná dermedve, még mindig magatehetetlenül. Még mindig rettegve. Még mindig a szabályok fogságában. Most éppen nem a Biztonsági Hivataltól, hanem Fjodorovnától félt, hiába tudta jól, mennyire nevetséges mindkettő. A végeredmény szempontjából ez mit sem számított. Földhözragadt volt. Sosem tudott nekirugaszkodni annak az egy, igazán fontos ugrásnak.

Így hát helyette valami ostobaságot tett. Tisztában volt vele, hogy hülyeség, mégis megtette.

Fogta Taksa fényképét, amely elég elmosódott volt ahhoz, hogy egy konkrét személy portréja helyett egy tetszőleges boldog kislány képmásának tűnjön, kiszerkesztette mögüle az összes olyan háttérelemet, amelyből kiderülhetett volna, miféle otthonban lakik, azzal feltöltötte a posztok sokasága közé, amelyek arra vártak, hogy másnap nyilvánosan megjelenjenek Fjodorovna csatornáján. Mellé egyetlen sort írt: Ha az omlás akár csak egyikünket is érinti, mindannyiunkat érinti.

Majd, mivel még mindig dühös volt, meghozott egy újabb ostoba döntést. Olyat, amilyet már évek óta nem. Bekapcsolta a kijelzőjét, felkereste a Kabinet oldalát, és kitöltött egy látogatói kérelmet, hogy végre ismét találkozhasson az anyjával.

A FELTÉRKÉPEZETLEN VÁROS: HATÁROK

Itt ne hozd szóba a múltat. Ne faggasd a szomszédaidat, miért hagyták el szülőhazájukat, akárhol is volt az; ne várd, hogy újdonsült barátaid érzelgősen emlékezzenek többé már nem létező otthonukra. Lehet, hogy számodra a múlt mást is őriz, nem csak fájdalmat, de ne feltételezd, hogy mások is így vannak ezzel. Vágyunk rá, hogy beszippanthassuk, megízlelhessük, halljuk énekeit, érezzük sivatagi hőségét vagy nyári záporát, de beszélni nem akarunk róla. Mindaz, amit átéltünk, itt már nem árthat nekünk, csak akkor, ha hagyjuk. Sem a romba dőlt városok, sem a vérbe fúlt nemzetek. Sem szeretteink jajveszékelése. Ezeket a történeteket elzárjuk. Helyettük újakra van szükségünk.

Minden város egyben tudományos kísérlet is. Qaanaaq valószínűleg a valaha volt legnagyobb műgonddal megtervezett ilyen kísérlet. A sajtója csaknem teljesen szabad. Ami minimális bürokrácia létezik, az is gépiesített, hiszen a várost jó szándékú szoftverek irányítják. Az adót a részvényesek fizetik, és meg is engedhetik maguknak. Ha sokallanád az élelmiszerek árát vagy a lakbért, azt a szolgáltatóval kell rendezned. A legelterjedtebb nyelv a svéd, bár így is csak a lakosság harminchét százaléka beszéli. Nincs hivatalos nyelv. Semmi sem hivatalos. Qaanaaqnak nincs kormánya, nincs polgármestere. E tisztségeket hivatalhálózat tölti be, amely Qaanaaq részvényeseinek jóváhagyásával működik. Négyévente mindegyik küllő megválaszt egy igazgatót, akinek az a feladata, hogy segítsen eligazodni a polgároknak a hivatalok útvesztőjében, és számonkérje a városi tisztviselőkön azok esetleges kihágásait. E nyolc személyen kívül Qaanaaqban nincs más politikus, és ők az elsők, akik elismerik, mennyire korlátozott a hatalmuk.

Ha úgy vesszük, hogy a 20. század az ideológiák, a 21. pedig a digitális nyelvek harcának jegyében telt, akkor jelen korunkról kijelenthetjük, hogy az óceánváros-tervezés eltérő megközelítéseinek párbaja jellemzi. A fúrótornyok építésére létrejött technológiák vallásosan buzgó hitviták tárgyává váltak. Hagyományos, fix platformok; szárnyfőtartók; búvárszivattyúk; kompatibilis tornyok; függőlegesen horgonyzott feszítőlábak és mini feszítőláb-platformok. Betonvíztartály-alapok vagy hosszú acélrudak? Fenti vagy lenti ballasztozás, aszerint, hogy bójatankokat árasztanak el és ürítenek ki, vagy fém tartóoszlopokat emelnek meg. Akad közöttük felvilágosult, jól felszerelt bevándorlói utópia. Némelyik úszó pokol, mint a nagy csendes-óceáni szemétsziget műanyagot újrahasznosító létesítményei, ahol mindent és mindenkit a feldolgozó kohók fekete korma lep be.

Qaanaaqban szoftverek hozzák meg a hétköznapi döntéseket, ezek állítják be a protokollokat, amelyeket a hivatalok alkalmazásában álló emberek követnek. Pusztán elméletileg az alapító nemzetek szélsőséges esetekben megbízhatnak egy hús-vér emberekből álló tanácsot, de a tagok anonimitását megóvandó még ezt a folyamatot is szoftverek szabályozzák, amiért sokan kétségesnek tartják, létezik-e egyáltalán ilyen tanács.

Némely rácsváros lazán kezeli a határait. A Vlagyiszever nevű orosz behemót nem szabta meg a hozzáépítés felső határát, aminek eredményeként a város tíz évvel később kaotikus áttétek sokaságává burjánzott. Több száz küllője volt, csatornái áthatolhatatlanul eldugultak. Végül a hadseregre volt szükség, hogy kipucolja, azaz felrobbantsa az összegubancolódott új épületeket, ezáltal tízezreket juttatva hajléktalansorsra. Qaanaaq nem engedélyez új épületeket, sem új, az óceánfenékig érő tartópilléreket. Ha hozzá akarsz kötözni bármilyen úszóalkalmatosságot, drágán meg kell fizetned a kiváltságért. Cserébe aztán ezek az úszóalkalmatosságok is kedvükre megsarcolhatnak bárkit, aki hozzájuk akarja kötözni magát, így hát előfordul, hogy komplett úszó falvak teremnek elő a semmiből, amíg a Strukturális Integritás Hivatala úgy nem dönt, kezdenek veszélyessé válni, és fel nem oszlatja vagy át nem helyezi őket.

Az egyik ilyen, közvetlenül a rácshoz csatolt úszóalkalmatosság a Sport Platform. Focipályányi alapterületű, ötemeletes hajó, amely a négyes küllő külső peremén vetett horgonyt. A legtetején, az időjárás viszontagságainak kitéve korcsolyapálya található; az összes többi emeleten különféle sportpályák és -létesítmények egymástól jól elhatárolt sokasága foglal helyet. A legalsó részleg három szinttel a tengerszint alatt helyezkedik el; itt főleg edzéseket tartanak.

Ezekkel a dolgokkal tisztában kell lenned. Okkal vázolom fel ezt a térképet és mesélem el a történeteimet. Nem számít, hol vagy éppen, milyen csapdába estél, mennyire éhezel vagy félsz, ezek a történetek kiutat, szökési lehetőséget, a szabadsághoz vezető térképet jelenthetnek.

A történeteknek köszönhetően maradtam életben a hosszú, rabságban töltött évek során. Most lehetőségem van megosztani őket veled.

A legtöbb modern szociálpolitikai entitáshoz hasonlóan – legyen szó városokról, államokról vagy nemzetekről – Qaanaaq is zárt rendszerként működik. A régi világ összeomlásához jelentős mértékben hozzájáruló rendszerháborúk ijesztő mennyiségű kártevő szoftvert, parazitát és fertőző vektort hoztak létre. Hogy teljes országok infrastruktúrája hullott darabjaira, azt nem külföldi ügynökök okozták, hanem öntudatlanul támadó szakadár rootkitek és önvezérlő féregprogramok. Bothálózatok, amelyek létrehozói rég halottak voltak; új, irányíthatatlan förtelmeket létrehozó, trójai vírusokat megfertőző csalórutinok. A világháló kérészéletű jelenségnek bizonyult. Mostanra már csak korlátozott helyi és regionális hálózatok léteznek, amelyek adatforgalmát olyan szigorú ellenőrzésnek vetették alá, hogy csaknem használhatatlanul lassúak.

Ezzel szemben Qaanaaq hálózata diadalmasan kavargó adattenger, amelyet masszív, kiszámíthatatlan, de azért nagyjából irányítható MI-k felügyelnek.

Számtalan történet áramlik keresztül rajta. Némelyik még itt, ezen a helyen is eljut hozzám.

Az egyik így szól:

Nyolc nappal azután, hogy a gyilkos bálnás asszony megérkezett Qaanaaqba, az orkát többször is látni vélték a Sport Platform környékén, ez pedig tucatnyi újságírót vonzott az izzadságtól és pattogatott kukoricától szagló épületbe.

A nőt a legalsó szinten találták. Különféle harcművészetek mozdulatait vette sorra, pengében végződő botját pedig olyan gyorsasággal és szakértelemmel forgatta, hogy nyilvánvalóvá vált: nem szorul rá, hogy csúcsragadozók őrködjenek felette. Ahogy a pletykák is emlegették, a botja nyelét rozmáragyarból faragták, a pengéje viszont jóval különösebb és félelmetesebb volt, mint bármi, amit a szóbeszéd sugallt. Hatalmas volt, fakó, ívelt és recés. Az egyik riporter arra tippelt, hogy egy ámbráscet faragott, lecsiszolt, élesre köszörült állkapocscsontja, ezt aztán mindannyian tényként le is jegyzetelték. A jegesmedve valamivel távolabb, oldalt ült, mellső mancsait és fejét ketrec tartotta fogva. A dohányzó újságírók a lelátó padjairól tették fel kérdéseiket.