A mű eredeti címe: Skördebarn

Copyright © Hans Rosenfeldt, 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Annus Ildikó, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatók

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-880-5 (papír)

ISBN 978-963-614-881-2 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Csernák Ákos

E-book: Scriptor Kft.

A halál hajón érkezett.

A betegség hullámokban söpört végig és már több tízezer áldozatot követelt azóta, hogy Anders Rydberg, a göteborgi hajógyári munkás 1834 júliusában elsőként meghalt. De a kór akkor még nem ért el messzire északra, még nem jutott el Haparandáig. Harminckét évbe telt elérnie oda. 1866 késő nyarán.

A fertőzés – kissé ironikus módon – a Haparanda nevű gőzhajóval érkezett, amely augusztus 4-én indult Stockholmból. A Ratanban tett megállóban a fertőzés felszállt a fedélzetre, így aztán az észak felé tartó út során egy tengerész meghalt, több utas pedig megbetegedett. A legsúlyosabb tüneteket mutató hat embert Piteåban szállították le, hogy orvosi ellátást kaphassanak. Ezek fele egy napon belül meghalt. Mire a betegség egy hónap múlva kitombolta magát a városban, további huszonhárom emberrel gyarapodott a halottak száma. A fedélzeten maradt, enyhébb tüneteket mutatók folytatták az utat. Fel a kis, Salmis nevű faluba, Haparanda kikötőjébe.

Ott a legénységet és az utasokat egy sietve kiürített épületben izolálták, amely így ideiglenesen kénytelen volt kórházként szolgálni. Tettek, amit tudtak, ami nem volt sok, de legalábbis nem volt helyes. Hideg és meleg borogatás, mustártapasz a hasra, a bőrt meg pálinka, kámfor és terpentin keverékével kenegették. A komoly folyadékhiányt vércsapolással és hánytatószerekkel súlyosbították.

Több mint harminc ember halt meg.

Mint oly sok más helyen Svédországban, itt is tömegsírt ástak az erdőben, amelybe mindenfajta szertartás nélkül dobálták be a holttesteket. Jóval később a területet nehéz vaslánccal kerítették be, lámpákat helyeztek el körben, és egy táblát is felállítottak, amelyen elbeszélték a történetet, és feljegyezték a halottak nevét.

Azokét, akiket Salmis falu koleratemetőjében hantoltak el.

Minderről Natalia nem tudott semmit.

Gyakorlatilag megbotlott a masszív láncban, elvesztette az egyensúlyát, az ágak és moha tarkította földre esett, és aztán már nem tudott felállni. A teste nem engedelmeskedett. A fájdalom elviselhetetlenül dübörgött benne.

Dardana sürgette.

Folytatniuk kell az utat. Még nem jutottak elég messzire. A legkevésbé sem. Meg fogják találni őket. Aztán visszaviszik.

Natalia felfogta, egyet is értett, és ő sem akart mást, csak továbbmenni, de gyötörte a fájdalom. Méghozzá kegyetlenül. Valami nagyon nem stimmelt. Nem sokat tudott a terhességről, de azt igen, hogy nem így kell éreznie. Hallott már olyan szülésekről, amelyek tizenkét vagy akár huszonnégy órán, esetleg két napon át tartottak. Hallott a fájdalomról és a kimerültségről. Arról a hasonlatról, hogy az egész olyan, mintha egy röplabdát tuszkolnának át egy kerti tömlőn. De ezt az érzést, amit ő most érzett, senki sem írta le így. Mintha két izzó kést döftek volna az oldalába, ami miatt lehetetlenné vált a mozgás, és még a légzés is nehezen ment.

– Kérlek, Natalia, muszáj továbbmennünk.

Bólintott, ruhájának ujjával letörölte arcáról az izzadságot, összeszorította a fogát, és megpróbált felállni. Felsikoltott, majd azonnal vissza is roskadt a földre. Dardana letérdelt mellé, egyik karját a hátára tette, a kezét pedig a kezébe, és megpróbálta felemelni. Nem sikerült. Natalia képtelen volt megmozdulni.

Még nem, most nem. Nehezen, szaggatottan lélegzett.

Pár perccel korábban, amikor sietve átkeltek a Salmisvägenen, és eltűntek a másik oldalon lévő erdő sűrűjében, szokatlanul erős mozgást érzett a hasában. A baba korábban is rúgott és élénk volt, főleg éjszaka, de nem így. Mozdulatai mindig határozottak voltak, de nyugodtak, mintha nyújtózkodna, vagy kényelmesebb pozíciót keresne az egyre szűkülő térben. Nataliát ez soha nem zavarta. Épp ellenkezőleg. Szerette a kezét az egyre gömbölyödő hasára tenni, becsukni a szemét, és úgy tenni, mintha a kicsi, akit a méhében hordott, valóban az övé lenne. Megpróbálta elképzelni, hogyan nézhet ki, nagyon is tudatában annak, hogy valószínűleg soha nem fogja megtudni.

Az erőteljes rúgások, amiket akkor érzett, amikor átkeltek az úton, egészen másfélék voltak. Mintha a kicsi hirtelen az életéért küzdött volna odabent. Mint egy fuldokló. Mintha próbálna kiszabadulni. Aztán minden elcsendesedett.

Teljes lett a csend. Túl nagy lett a csend.

Azután jött a fájdalom.

Érezte, hogy valami eltörik, szétszakad benne. Megpróbálta összeszorítani a fogát, továbbmenni, remélve, hogy elmúlik a fájdalom, de akkor megbotlott az alacsony vasláncban, amit többé-kevésbé elrejtett az aljnövényzet, és amit az egyre gyengülő napfényben nehéz volt észrevenni.

Ahogy ott ült a nyári naptól még mindig meleg földön, érezte, hogy szürke melegítőnadrágja egyszerre átnedvesedik. Elment a magzatvíz. Nem tudta pontosan, mit jelent ez, csak annyit, hogy a baba úton van. De igazán vörösnek kell lennie a víznek? Ragadósnak és sűrűnek? Olyannak, mint a vér? Nem, az nem valószínű.

– Mi az? Mi történt?

A pánik, amit Dardana szemében látott, megerősítette, amit igazából már tudott. Valami nem stimmel.

Méghozzá nagyon nem.

A másik ágy üres volt. Érintetlen.

Hannah emlékezett rá, hogy ez mennyire bosszantotta mindig. Hogy mennyire különböző a napi ritmusuk. Hogy Thomas korán lefeküdt, már aludt, amikor Hannah ágyba bújt, és mire Hannah felébredt, ő már felkelt és elment. A köztük lévő távolság egyre nőtt. De mégis ott volt. Élő volt, jelen volt Hannah életében.

Mit nem adott volna azért, hogy visszakapja azt az időt. Hogy visszakapja őt.

Megfordult, a hátára feküdt, felbámult a mennyezetre és a lámpára, amelyről folyton vitatkoztak, hogy szép-e, vagy sem.

Mikor vált át az ember az egyszemélyes ágyra? – hirtelen ez a gondolat cikázott át az agyán. Soha? Ha költöznek? Szobát cserélnek?

Nem tudta.

Sóhajtva félrehúzta a vékony takarót, és a lábát egy lendülettel a padlóra tette. Így maradt, az ágy szélén ülve. Fel kellene kelnie, zuhanyozni, reggelizni és elindulni. Régóta most először kellett időre odaérnie valahova.

A tavalyi temetés után a gyerekek augusztus elejéig maradtak. Gabriel visszautazott Uppsalába, Alicia Lundba költözött. Mindketten folytatták vagy megkezdték egyetemi tanulmányaikat. Élték tovább az életüket. Ahogyan Hannah előre megjósolta, mostanában csak ritkán tartották a kapcsolatot. Az elmúlt nyáron mindketten kötelességtudóan meglátogatták őt úgy egy hétre, aztán szépen visszatértek a nyári munkájukhoz, a kiegészítő tanfolyamokhoz, a barátaikhoz, a barátnőhöz és a pasihoz. Az élethez, amelyet nélküle teremtettek. Nem neheztelt rájuk emiatt, hiszen nem tudott nekik sokat kínálni cserébe. Thomas volt az, aki összetartotta a családot.

És Thomas már nem volt.

Felkelt, bement a fürdőszobába, levette a bugyiját, leült pisilni. Kiskora óta mindig viselt valamilyen hálóruhát – csak a rossz kislányok alszanak ruha nélkül, mondta az anyja –, de bár ez egyre ritkábban fordult elő, a hőhullámok bármikor rátörhettek, neki meg nem volt kedve álomittasan lehámozni magáról egy izzadt hálóinget az éjszaka közepén. Elég volt, ha lerúgta a takarót, és érezte, ahogy a hőhullám anélkül, hogy ő maga tehetett volna bármit ellene, forróságba burkolta a felsőtestét, és megnyitotta minden pórusát.

Zuhanyozás után szokás szerint kinyitotta a fürdőszoba ajtaját, hogy kiszellőztesse a párás meleget, miközben a tükör előtt törölközött. Lefogyott, nem evett annyit, meg nem olyan gyakran, mert unalmas volt egy emberre főzni. Amikor egyedül ült a konyhaasztalnál, még a szokásosnál is gyötrelmesebben érezte Thomas hiányát. Akkor legalább látták egymást. Vacsoránál. Találkoztak és beszélgettek. Most leginkább mikrós kajákat evett, amikor éhesnek érezte magát, vagy amikor egy pillantást vetett az órára, és rájött, hogy már régóta nem evett semmit.

A hajkefével végigszántotta nedves haját. Jó ideje nem festette már, a szürke hajszálak egyre sokasodtak, főleg a halántékán. Ez és a szeme alatti sötét karikák öregítették. Fáradtabbnak tűnt. Úgy döntött, kisminkeli magát. Egy kis korrektor a szem alá, aztán a szokásos, egyszerű smink. Egy kis szemhéjfesték, egy kis szín a szempillákra, egy kis diszkrét rúzs.

Míg a kávéfőző hangosan bugyogott a konyhapulton – meg kellene már tisztítania a vízkőtől, ez is egyike a sok apró dolognak, amihez még nem fogott hozzá –, a nappali felé indult, majd megállt az ajtóban. Az étkezőasztal tele volt zsúfolva, mögötte a falon zűrzavar uralkodott. Papírok, mappák, kivágások, post-it cetlik, kinyomtatott lapok, képek, fotók és térképek. Az, aminek több mint egy éve gyakorlatilag minden ébren töltött óráját szentelte.

Az Akadémiának.

Az egyetlen dolog, amiből kiindulhatott. Egy név. Egy titkos szervezet. Egy szó, amely időről időre felbukkant a nemzetközi rendőrségi körökben és a titkosszolgálatoknál. Egy hely, talán több is, ahová a gyanú szerint gyerekeket vittek, hogy orgyilkossá képezzék őket.

Kivételesen jó képességű orgyilkosokká.

Mint az a nő, aki megölte Thomast.

Nem mintha bárki is el akarta volna őt tenni láb alól, Thomas egyszerűen rosszkor volt rossz helyen. Az unokaöccse valahogy belekeveredett egy olyan ügybe, amelyben kábítószerre és nagy összegű pénzre vadásztak, ami tavaly eltűnt Haparanda környékén, és amikor Thomas megpróbált segíteni neki, lelőtték.

Hannah odalépett az asztalhoz, és elkezdte összeszedni az anyagokat, anélkül, hogy egyetlen pillantást is vetett volna rájuk. Most már el kellene engednie, hagynia kellene mindent, ami az Akadémiával kapcsolatos. Több nemzetközi szervezet is rengeteg erőforrást és időt áldozott arra, hogy megtalálja és leleplezze őket, többet, mint amennyit Hannah valaha is képes volt, de ők sem jártak sikerrel. A nő, aki lelőtte Hannah férjét, nem lehetett Elin.

Ez egy lezárt fejezet.

Legfőbb ideje volt továbblépni.

Amikor Hannah bezárta a bejárati ajtót, ismét elgondolkodott azon, hogy vajon eladja-e a házat. Költözzön el. Kezdje újra. Keressen valami kisebbet, egy háromszobás lakást, egy-egy vendégszobával a gyerekeknek, a sajátjában meg azzal az egyszemélyes ággyal. A ház nagynak és elhagyatottnak tűnt. Mindig kettejüké volt, soha nem csak egyedül Hannah-é. Akkor vették, amikor visszaköltöztek Stockholmból. Most egy kicsit ugyanabban a helyzetben volt, mint akkor.

Továbblépni vagy tönkremenni.

Akkor elvesztette a lányát, de Thomas segített neki talpra állni. Arra a szilárd alapra, amelyre aztán építette az életét.

Most nem volt semmije.

Tudta, hogy az elmúlt évben elkelt ugyan néhány ház a környéken, de nem volt nagy roham. Az ingatlanok akár fél évig is várhattak új tulajdonosra, egyesek még tovább. Valószínűleg kevesebb mint egymilliót kapna érte, gondolta. Hatszázhuszonötezer koronáért vették akkor, a hitelt gyakorlatilag már visszafizették, így nyereséggel adhatná el, de még így sem lenne sok az a pénz. Különösen úgy nem, hogy egy hasonló ház a főváros egyik vonzó külvárosában tízszer, tizenkétszer többet hozott volna. Nem csoda, hogy a környékbeliek közül sokan nem látták értelmét a felújításnak és a házak karbantartásának, hiszen minden befektetés olyan volt, amit soha nem kapnak vissza.

Melegen sütött az augusztusi nap, amikor Hannah kiért a Björnholmsgatanra, és elindult a város felé, fel a dombon a templom és a temető irányába, ahol Thomas nyugodott. Rendszeresen látogatta a sírját, de nem gyakran. Leginkább csak virágot cserélt, és csendben állt ott, mert úgy érezte, hogy elvárják tőle, nem pedig azért, mert ez neki adott valamit. Hannah-nak nem volt szüksége sírra, hogy emlékezzen Thomasra. Hogy hiányozzon neki.

Most befordult balra a Köpmansgatanra, a város felé. Több mint egy éve járt utoljára ezen az úton. Alig ment a belvárosba, és azon néhány alkalommal is autóval volt. Egyébként leginkább a szupermarketbe járt bevásárolni, vagy a kis bevásárlóközpontba az Ikea mellett, ha olyasvalami kellett, amit a szupermarketben nem talált, vagy a Rajallába, a torniói bevásárlóközpontba, pár száz méterre a folyón túl, a határ túloldalán.

Most továbbhaladt, el a víztorony és a szálloda mellett, át a téren. Látta, hogy egy új kézimunkaüzlet nyílt a Storgatan felé vezető úton.

Egy évet adott neki.

Legfeljebb.

Le a Packhusgatanra, el a városi könyvtár mellett, és már meg is pillantotta. Ott a munkahelye. A meglehetősen jellegtelen, hosszúkás, háromemeletes sárga téglaépület a folyóparton, amelyen a rendőrség az adóhivatallal és a társadalombiztosítási hivatallal osztozott.

Készen állt?

Muszáj volt készen állnia.

Csak ötvenöt éves volt, kizárt, hogy ne legyen semmi más, csak egy gyászoló özvegy. Mély levegőt vett és továbbment.

A kis recepció semmit sem változott.

A két szék, a kis asztal, a fémállvány a sárgás-szürke falon különböző információs brosúrákkal és a zárt, megerősített ajtó, amely az őrs többi részéhez vezetett.

– Isten hozott újra itt.

Carin mosolygott rá az üvegezett pult mögül, amikor Hannah kinyitotta az ajtót, és belépett.

– Köszönöm.

Hannah rájött, hogy meg kellene állnia, hogy váltson néhány szót, nem pedig – amit legszívesebben tett volna – rögtön bemenni, átöltözni, és eltűnni az irodájában. A csevegés soha nem volt az erőssége, és az az év, amelyet gyakorlatilag teljesen egyedül töltött, nem hozott javulást ezen a téren.

– Gondoltam ám rád – szólt Carin. Ő sem változott semmit. Új frizura. Olyasmi, ami Hannah érzése szerint egy nem túl sikeres házi dauer eredménye lehetett. – Hogy vagy?

Hannah pontosan tudta, hogy beszéltek róla. Hát persze hogy beszéltek. Senki sem élt még át ilyen nyarat Haparandában. Nyolc halott – köztük egy finn rendőr, egy robbanás a Stadshotelletben, meg az a nő az Akadémiáról, akit Gordon és Morgan lelőtt a vasúti hídon, aki a folyóba esett, és soha nem találták meg.

És persze Thomas…

Carin barátai biztosan beszámolót vártak Hannah első munkanapjáról. Hogy milyennek tűnt. Hannah mégis úgy érezte, hogy Carin kérdése inkább gondoskodásból fakadt, semmint kíváncsiságból.

– Úgy-ahogy – válaszolta Hannah őszintén. – Sokkal jobban – javította ki magát, és még egy mosolyt is sikerült csalnia az arcára. Azért tért vissza, hogy megtegye az első lépéseket valamifajta normális élet felé. Lassan, de biztosan minden visszatér majd a régi kerékvágásba. Akkor az emberek nem fogják már sajnálni.

– Nyugodtan szólj, ha bármiben segíthetek.

– Rendben, köszönöm.

– Örülök, hogy visszajöttél.

Hannah ismét rámosolygott.

– Jó újra itt lenni.

Éppen befejezte volna a kis beszélgetést, amikor Carin megállította.

– A tárgyalóba menj.

– Most?

– Igen.

– Miért?

– Gordon csak annyit mondott, hogy küldjelek fel – válaszolta Carin, és kissé megvonta a vállát.

Hannah bólintott, elővette a kulcskártyáját, beütötte a kódot, kinyitotta az ajtót, és elindult felfelé a lépcsőn. Remélte, hogy csak egy szokásos reggeli megbeszélés lesz, ahol áttekintést és friss információkat kap majd, hogy minél hamarabb visszatérhessen a napi rutinhoz.

Ebben reménykedett, de szinte teljesen biztos volt benne, hogy valami másról van szó.

Igaza volt.

A kollégák a második emeleti tárgyalóban gyűltek össze, de senki sem ült. Morgan és P-O az egyik hosszú falnál álltak, amely a padlótól a mennyezetig tele volt kopott, barna és fekete bőrkötésű régi könyvekkel, amitől a helyiség inkább egy átalakított régi levéltárnak tűnt, semmint modern tárgyalónak. Ludwig a beépített ablakkeretnek támaszkodott. Hannah azonnal látta rajta, hogy lefogyott, fáradtnak tűnt, és úgy képzelte, tudja is, miért. Lurch a hatalmas, egykori rendőrfőnököket ábrázoló, megsárgult fotók által keretezett rendőrségi embléma előtt állt a hosszú, világos fa konferenciaasztal rövid oldalán, ahol hat kávéscsésze, ugyanannyi tányér kanállal és egy termosz állt a hercegnőtorta mellett, amelynek zöld marcipánjára fehér csokoládéval ráírták: Isten hozott újra itt, Hannah. Gordon a szoba közepén állt és mosolygott, amikor belépett.

– Szia, Isten hozott, jó ismét látni téged.

Odalépett Hannah-hoz, és megölelte. Hannah behunyta a szemét. Jólesett neki, hogy átfogja őt ez a két erős kar, és jólesett neki a meleg, ami az egyenruhás mellkasból áradt.

Amint Gordon elengedte, Morgan lépett oda, és átkarolta.

– Hiányoztál ám nekünk.

– Nekem is hiányoztatok – mondta Hannah, és most, hogy mindannyian ott álltak, érezte, hogy ez mennyire igaz. Talán már korábban kellett volna visszajönnie?

De ezen nagyon nincs értelme töprengeni.

– Jól vagy? – kérdezte Morgan, és karnyújtásnyira tartotta, szakállas arcából és barna szeméből melegség sugárzott. Hannah mosolygott és bólintott. Bár nem volt teljesen jól, de határozottan jó irányba tett most egy lépést.

P-O odalépett, és kollegiálisan kinyújtotta a kezét. Hannah megfogta, P-O pedig egy rövid biccentéssel válaszolt, amit Hannah viszonozott. Körülbelül olyan érzelmesen, ahogyan azt Korpela úrtól várni lehetett. Lurch és Ludwig beérték annyival, hogy felemelték a kezüket, mosolyogtak, és megjegyezték, hogy örülnek, hogy visszatért.

– Van torta, hogy egy kicsit ünnepeljünk – mondta Gordon, és az asztal irányába mutatott. Hannah rövid töprengés után arra jutott, hogy nem ez a megfelelő alkalom, hogy bejelentse, hogy igazából nem szereti a marcipánt. Mindenki kitett magáért, ezért aztán Hannah levágott egy kis darabot a tortából, meg öntött magának egy csésze kávét. Csendben ült, míg a többiek is vettek a tortából. Gordonra pillantott. A férfi az elmúlt évben néhányszor felhívta, kérdezte a betegszabadságról, hogy szüksége van-e valamire, szüksége van-e rá. De a temetés óta nem találkoztak.

– Na és itt mi újság? – kérdezte, amikor mindenki leült.

– Ismered a Pelttari fivéreket? – kezdte Gordon.

– Igen.

Jyri és Mikko, két finn óriás, akik Tornióban műhelyt és garázst üzemeltettek, mellékesen pedig csempészéssel és kábítószerrel foglalkoztak.

– Úgy tűnik, tavaly ősszel telepedtek le Haparandában, amikor az a René Fouquier eltűnt.

Hannah bólintott. Nem meglepő.

A természet utálta az űrt, és ugyanez volt elmondható a kábítószer-kereskedelemről is. Az itteni határvidék volt az egyetlen szárazföldi út Finnországba, ahol a kábítószer ára a svéd ár kétszerese volt. A bejáratott bűnözői hálózatok Haparandában raktározták az árukat, majd adagokban szállították át a határon. Valamennyi azonban a városban maradt, így könnyen hozzá lehetett jutni. Túl sok környékbeli fiatal férfi nem volt ambiciózus.

Nem volt céljuk, nem voltak terveik, nem volt állásuk.

Haparanda volt a legmagasabb munkanélküliségi rátával rendelkező város a megyében. Tökéletes táptalaja volt ez a növekvő drogfüggőségnek, meg annak, hogy egy banda megkörnyékezze őket. Ezért aztán az olyan emberek, mint a Pelttari testvérek, a rendőrség elsődleges célpontjai voltak.

– Le lehet csukni őket? – kérdezte Hannah.

– Még nem, de a tornióiakkal közösen gyűjtjük ellenük a bizonyítékokat.

– Oké, még valami?

– Nem tudom, hogy hallottad-e – szólt Ludwig halkan, tekintetét az asztalra szegezve. – De Eveliina elvitte Helmit, és belépett valami kibaszott szektába.

Eveliina volt Ludwig barátnője, akkor találkoztak, amikor Ludwig a gyakornoki idejét töltötte Kalixban, Helmi pedig a nő lánya volt, aki egy korábbi kapcsolatból született. Ők ketten voltak az oka annak, hogy Ludwig, aki Smålandból származott és Växjőben tanult, Haparandában maradt.

– Azt hiszem, Hannah inkább munkahelyi történésekre gondolt – vetette közbe Gordon óvatosan.

– Ennek éppen munkahelyi ügynek kellene lennie – felelte Ludwig ízes smålandi tájszólásával, és sötét pillantást vetett Gordonra. – Kizárt, hogy legális dolgokkal foglalkoznának ott.

– Jártunk náluk. Az elmúlt fél évben kétszer is. Mindenki önként van ott, és mindenki rendesen viselkedik.

– Miféle emberek ezek? – kérdezte Hannah. Nem ártott többet megtudni arról, mi folyik errefelé, Ludwig pedig nyilvánvalóan szeretett volna beszélni róla.

– Egy Björn Karhu nevű fickó vett egy régi kastélyt, és elkezdett oda embereket csábítani valami maszlaggal arról, hogy ez lesz majd a földi paradicsom.

– Björn Karhu? – Hannah nem tudott elfojtani egy meglepett mosolyt. – Ezek szerint a fickót Medve Medvének hívják?[1]

– Alighanem felvett név – vetette közbe Morgan.

– Azt gondolod?

Gordon telefonja csörögni kezdett, mire előhalászta, és beleszólt.

– Igen? – Pár másodpercig hallgatott, arca azonnal komolyabb kifejezést öltött. – És hol?… Oké, máris indulunk. – Lerakta a telefont, és Hannah felé fordult. – Mit gondolsz? Készen állsz a bevetésre?

[1] A björn svédül jelenti a medvét, a karhu pedig finnül – A ford.

– Azt hittem, egy kígyó.

A nő, aki Maud Ericsson néven mutatkozott be, sápadt volt, de összeszedett. Ruhájából ítélve a napot az erdőben tervezte tölteni. Funkcionális nadrág, strapabíró bakancs, széldzseki és egy vékony sapka, ami arról árulkodott, hogy a nő már járt Getryggenben. A kezében túrabot.

– De aztán megláttam… nos, a kezet.

Hannah megfordult, és a gallyakkal ellepett talaj felé nézett. Gordon a vastag lánc előtt állt, a telefon a füléhez szorítva. Valószínűleg Luleåt hívja, hiszen szükségük volt helyszínelőkre és az igazságügyi orvosszakértőre is.

– Látott valakit a közelben?

Maud megrázta a fejét.

– Nem, a főút mellett parkoltam le, és gondoltam, megnézem a koleratemetőt, aztán lesétálok a falu felé, ott a vízparton, aztán… nos, mint mondtam, azt hittem, egy kígyót látok.

Ebben nem is volt semmi meglepő. Részben azért, mert az évnek ebben a szakában rengeteg volt a keresztes vipera, részben pedig azért, mert a szürkéskék köldökzsinór nagyon kígyószerűen kanyargott a gallyak között.

– És ez mikor volt?

– Nem tudom pontosan, de amint megláttam, hogy mi az, azonnal hívtam magukat.

– De senki mást nem látott itt?

– Nem, senkit.

– Senki sem volt a parkolóban?

– Nem, az enyémen kívül nem volt ott autó.

Hannah halkan felsóhajtott. Túl nagy kérés lett volna, hogy legyen egy szemtanú. Semmi sem utalt arra, hogy a kis holttestet nemrég tették oda. Talán még arra is vannak jelek, hogy már jó ideje ott feküdt. Hannah nem tudta, képtelen volt rávenni magát, hogy megnézze.

– Köszönöm – mondta Maudnak –, ha bármi kérdésünk volna, tudjuk, hol találjuk meg.

– Remélem, megtalálják a szegény anyukát – mondta Maud, és visszasétált az úton a parkoló autója felé.

Hannah elgondolkodott, hogy szóljon-e a többieknek, de talán Gordon már megtette. Kénytelenek lesznek mindenkihez bekopogni a Salmisvägenen, hátha valaki látott valamit, elvégre az út nem volt túl forgalmas. A koleratemető nem kifejezetten vonzotta a turistákat. Meg lehetett találni, de az alig ötven méterrel odébb elhaladó E4-es autópályán nem volt tábla, nem jelzett parkolót, nem voltak információs feliratok vagy prospektusos standok. Az egyetlen dolog ott egy középkori romra utaló, elferdült emléktábla volt a Salmisvägen mellett, amely az erdő felé irányított, anélkül, hogy elárulta volna, pontosan mire is mutat. Nem volt sok látogató, így ha az ember akarta, viszonylag észrevétlenül eljuthatott oda. Ha valaki igazán akarta. Persze lehetett puszta véletlen is, hogy a holttestet a régi temetőben találták meg.

Nem tudták.

Nem tudtak semmit a világon.

Azontúl, hogy egy halott csecsemő hever a gallyak között.

Hannah odalépett Gordonhoz, aki mostanra befejezte a beszélgetést és elkezdte körbejárni a helyszínt, hogy felrakja a kék-fehér kordonszalagot.

– Hívtad a többieket? – kérdezte.

– Morgan és Lurch már úton vannak.

– Mit gondolsz? – Hannah a bekerített terület felé biccentett.

– Halott baba, a köldökzsinór még megvan, itt született és itt hagyták, vagy ide hozták.

– Nyilván utólag hozták ide, hát ki akarna itt szülni?

– Valaki, aki nem akarta a gyereket. Ez amúgy is amolyan temetőféle.

– Mit gondolsz, mióta fekhetett itt a baba?

– Kisfiú – pontosított Gordon vállat vonva. – Nem tudom, ez az orvosszakértő dolga.

– Mikor jönnek?

– Már úton vannak, riasztották őket, amikor hívott minket…

– Maud Ericsson.

– Igen, Maud, szóval talán úgy egy óra múlva.

Leültek egy kicsit távolabb várakozni. Nem akartak túl közel lenni, de nem is tudtak elmenni. Az apró kis test még mindig ott hevert.

Maudnak igaza volt. Meg kellett találniuk az anyát, segíteniük kellett neki. Hannah el sem tudta képzelni, mit érezhet. Micsoda trauma. A bűntudat és a gyötrelem, ami a lelkét mardoshatta, még akkor is, ha sikerült meggyőznie magát, hogy ez az egyetlen lehetőség. Hannah megrázta a fejét, más irányba kényszerítette a gondolatait.

– Tudod, miért nem egy rendes temetőben temették el őket? A kolera áldozatait? – kérdezte, elhessegetve a szúnyogokat, amelyek zümmögni kezdtek körülöttük.

– Nem, miért?

– Nem tudom, csak kíváncsi voltam, hogy te tudod-e.

– Nem, de majd megkérdezzük Morgant.

Morgan Berg arról volt híres, hogy a legtöbb dologról a legtöbb dolgot tudja. Háromszor nyerte meg a pénteki döntőt és tízezer koronát a Ki tud többet? című műsorban. Több mint húsz évvel ezelőtt a TV4-en futó Legyen Ön is milliomos című műsorban indult, és megnyerte. Hárommillió koronát nyert, és még két segítsége volt hátra. Tavasszal lebontotta A Falat. Ha valaki tudta, miért vannak koleratemetők, az ő volt.

Elhallgattak. A szúnyogok folyton Hannah-t támadták, kizárólag őt. Vagy talán Gordont nem érdekelte; mindenesetre Hannah volt az egyetlen, aki állandóan hessegette őket.

Egyébként szép augusztusi nap volt. Ősz érződött a levegőben, de még mindig a nyarat idézte a hőmérséklet. A napfény átszűrődött a zizegő fák lombjain, egy madár meg, amelynek Hannah nem tudta a nevét, túlharsogta az összes többit. Bezzeg Thomas tudta volna, milyen madár az.

Ha más okból üldögélnek ott, igazán kellemes lehetett volna.

– Hogy vagy, úgy igazán?

Tudta, hogy a kérdés akkor fog elhangzani, amikor kettesben lesznek, és azt is tudta, hogy a férfi őszinte választ vár – ráadásul valószínűleg arra is rájön, ha Hannah hazudik. Gordon jól ismerte őt.

– Jobb – mondta, és bólintott, mintha ezzel is megerősítette volna szavait. – Sokkal jobb. Eltelt egy év, és… szóval itt volt az ideje visszatérni.

– Jó, de ha tehetünk valamit, bármit, tényleg bármit, szólj.

– Szólni fogok, ígérem.

Jó főnök volt ez a Gordon Backman Niska. És jó ember.

Viszonyuk volt.

Hannah azután vetett véget ennek, hogy Thomas beszélt neki a betegségéről. Mielőtt elszakították tőle. De egy ideig szüksége volt Gordonra. Soha nem volt belé szerelmes, de nagyon kedvelte őt.

Gordon pedig szerelmes volt belé.

Legalábbis Hannah így gondolta.

De ennek már több mint egy éve vége volt. Minden megváltozott.

– És mi van a gyerekekkel, ők hogy vannak?

– Jobban, mint reméltem. Mindketten tanulnak. Úgy tűnik, jól érzik magukat. Jól megy a dolguk, jól vannak.

– És az apukád? Nem volt ott Thomas temetésén.

Hannah megdermedt. Felkészült rá, hogy rengeteg problémát kell kezelnie ma, de abban reménykedett, hogy az apja nem lesz közöttük. Vagyis nem remélte, nem is gondolt rá egyáltalán. Akárcsak az év többi napján. Nem volt rá képes.

Az elfojtás klasszikus esete ez.

Ha nem gondol a problémára, akkor a probléma nem is létezik.

– Nem akarok róla beszélni – ennyit mondott csupán, tudva, hogy Gordon megelégszik ennyivel.

– Rendben – mondta valóban, mire ismét csend telepedett közéjük. Egyedül voltak. Még a zajos madár is magukra hagyta őket.

– És te hogy vagy? – kérdezte Hannah.

– Jól, megvagyok, mint mindig.

– Még mindig itt vagy.

Nem volt titok, hogy állást ajánlottak Gordonnak Umeåban, az északi rendőrségi régió fővárosában. Gordon Backman Niska volt a jövő embere. Nem Hannah volt az egyetlen, aki úgy gondolta, hogy Gordon elfogadja majd az állást.

– De hát mondtam neked, amikor erről beszéltünk – felelte, ránézett Hannah-ra, és elmosolyodott. – Hogy maradni fogok.

– De meggondolhatja magát az ember.

– Jól érzem magam itt.

– Haparanda minden karrier halála.

– Vannak más dolgok is az életben, mint a karrier.

Hannah egy pillanatig eltűnődött, vajon a férfi még reménykedik-e abban, hogy ők ketten összejönnek. Vajon ő volt az a „más dolog”, akire a férfi gondolt?

Soha nem tudná meg, úgyhogy meg sem próbálta megkérdezni.

Gordon úgysem mondaná el.

Nem jutottak olyan messzire, amennyire Dardana szerette volna.

A legkevésbé sem.

A tervük az volt, hogy elkerülik az utakat, addig bolyonganak az erdőben, amíg tart a napfény, majd sötétedés után elindulnak a főút felé, és teherautóstoppal elvitetik magukat.

És már árkon-bokron túl járnak, mire felvirrad a reggel.

A szülés gyors volt, váratlanul gyors, mintha Natalia teste semmi mást nem akart volna, csak megszabadulni a kis testtől, de a fájdalom nem csillapodott.

Vérzett. Méghozzá bőségesen.

Állandóan sírt.

Sírt, mert fájdalmai voltak, de sírt a kicsi miatt is. Nem akarta elengedni, ragaszkodott hozzá, hogy magával vigye. Időbe telt, mire el tudta fogadni, hogy ez lehetetlen. A fiú halott volt. Muszáj volt menniük tovább, nem állhattak meg. Dardana többé-kevésbé a karjaiban cipelte el Nataliát a lánccal és a fényekkel körülvett helyről, be az erdőbe.

Szörnyen lassan haladtak.

Dardana egy pillanatig eljátszott a gondolattal, hogy egyszerűen elengedi Nataliát. Hagyja, hadd feküdjön le. Ő meg menti a saját bőrét. De nem tudta rávenni magát, hogy megtegye. Nem régóta ismerték egymást, alig pár hónapja, de abba a kis szobába bezárva valahogy közel kerültek a másikhoz, és ígéretet tettek, hogy együtt csinálják végig, hogy segítik és támogatják egymást, és Dardana biztos volt benne, hogy Natalia nem hagyta volna őt magára, ha fordított lett volna a szereposztás.

De szörnyen lassan haladtak.

Végül aztán egyáltalán sehogy.

Nem számított, mennyire buzdította, mennyire küzdöttek. Egyszerűen nem jutottak tovább. Dardana elengedte Nataliát, mire az a földre zuhant. Hanyatt feküdt, lehunyta a szemét, és kínjában grimaszolva, nehézkesen lélegzett.

– Kórházba kell menned.

– Nem.

– Muszáj lesz, máskülönben aligha fogjuk tudni végigcsinálni.

– Sikerülni fog – nyögte Natalia, majd visszafeküdt a mohára. – Csak semmi kórház. Megoldjuk.

Az utolsó szót alig lehetett hallani, szinte csak egy nehéz kilégzés volt, nem több, aztán mintha a puszta kimerültségtől álomba is merült volna.

– Várj itt – mondta Dardana. Nem volt benne biztos, hogy Natalia bármit is hallott ebből, de nem is számított különösebben, hát hová is menne? Leginkább azért mondta, hogy tudassa Nataliával, hogy visszajön.

Körülnézett. Erdő. Mindenfelé csak erdő. A nagy út, ahol azt remélték, hogy sötétedés után tudnak majd stoppolni, jobbra fent volt, legalábbis volt egy ilyen homályos sejtése. Mögöttük csak erdő, de hogy mi van előttük vagy balra lent, arról halvány sejtelme sem volt. Túl messzire sem mehetett, vissza kellett találnia.

Ahogy átvergődött a kusza növényzeten, eszébe jutott, milyen rosszul állnak, milyen kevés esélyük van a túlélésre. Fel kellene adnia? Forduljon vissza? Vállalja a büntetést, ami meggyőződése szerint mindenképpen várt rájuk? Ővele nem sokat tehettek, hiszen még mindig rendelkezett azzal, amire azoknak szükségük volt. Natalia viszont… Vele vajon mi történne?

Nem számított. Nem mennek vissza. Valahogy túljutnak ezen.

Összeszedte magát. Megszaporázta a lépteit, néha-néha hátrapillantott, megjegyzett bizonyos tájékozódási pontokat, hogy biztosan visszataláljon oda, ahol Nataliát hagyta.

Aztán meglátta a kis házikót.

Csak ott állt, a vadon közepén, magányosan, szomszédok nélkül, látszólag elhagyatottan. Vagy legalábbis üresen. De erről meg kellett bizonyosodnia. Odalopózott, és óvatosan bekukucskált az egyik ablakon. Semmi élet. Semmi sem világított vagy volt bekapcsolva, ami azt jelezte volna, hogy bárki is van ott. Dardana körbejárta a házat, és minden ablakon bekukucskált, amely mellett elhaladt. A ház üres volt, efelől nem lehetett kétség.

Milyen messzire jutott?

Nem olyan messzire, hogy Nataliát ne tudta volna magával vinni.

Az ablakokon keresztül két ágyat és egy kanapét pillantott meg, meg egy konyhát és egy apró fürdőszobát. Ezen a helyen lefekhetnek és erőt gyűjthetnek. A konyhában látni vélt egy jókora szekrényt, ami csak kredenc lehetett. Ha ez a magányos házikó egy kicsit is hasonlít az otthoni vidéki tanyákra, akkor szárazárut és konzerveket hagytak itt, olyan dolgokat, amelyek nem romlottak gyorsan. Ha folyik víz a csapból, akkor főzhetnek, ehetnek és pihenhetnek.

Újult erővel tért vissza. Natalia ugyanolyan pózban feküdt, mint ahogyan magára hagyta: a hátán, szeme csukva, minden kilégzése halk nyöszörgés volt.

– Találtam egy házat – mondta Dardana, és leguggolt mellé. – Van ott egy ágy, talán étel és víz is.

Megragadta Natalia vállát, óvatosan megrázta. Natalia kinyitotta a szemét, néhány másodpercig látszott a tekintetén, hogy egyáltalán nem ismeri fel Dardanát.

– Találtam egy házat – ismételte meg, majd elkezdte felsegíteni Nataliát. – Ott elbújhatunk. Megpihenhetünk.

– Én nem tudok – mondta Natalia gyengén –, nem tudok.

– Muszáj lesz.

Dardana összeszedte minden erejét, és talpra segítette barátnőjét.

– Nincs messze – biztatta, miközben megtették az első óvatos lépéseket. – Meg tudod csinálni, aztán pihenhetsz.

Negyvenöt percbe telt, amíg megtették azt a távolságot, amihez Dardanának kevesebb mint tíz perc kellett. Miután odaértek, leültette Nataliát egy lyukas, algától rothadt fonott székre az egyik fal mellé, miközben körbesétált az épület körül az ajtóig. Felforgatta a legközelebbi köveket, megtapogatta az ajtókeret tetejét, végigkutatott minden olyan helyet, ahová valaki kulcsot rejthetett. Nem talált semmit. Más választása nem lévén odalépett a legnagyobb ablakhoz, felkapott egy követ a földről, és betörte az üveget. Az üvegszilánkokat lesöpörte egy bottal, majd felkapaszkodott és bemászott. Miután bejutott, néhány másodpercig mozdulatlanul állt, figyelmesen hallgatott: se hang, se mozgás. A bejárati ajtóhoz sietett, kinyitotta, és betámogatta Nataliát.

Nagy üggyel-bajjal sikerült befektetnie őt az egyik ágyba, betakargatta, aztán kiment a konyhába. Végre szerencséjük volt. A kamrában volt rizs és tészta, valamint néhány konzerv, fűszerek, liszt, tea, kávé és cukor. Dardana megnyitotta a csapot, és legnagyobb örömére azonnal jött a víz. Teletöltött egy poharat, azzal visszament Nataliához.

– Idd meg – mondta, segített neki felemelni a fejét, odatette a poharat az ajkához. A víz nagy része végigfolyt az arcán, a párnára. – Készítek valami ennivalót – mondta Dardana, letette a poharat a kis éjjeliszekrényre, aztán visszament a konyhába. Tésztát főzött, belekevert valamifajta húskonzervet, nem tudta elolvasni a csomagolás feliratát. Az elkészült ételből szedett ki két tányérra, evőeszközöket keresett elő, utána pedig visszament a szobába, ahol Natalia feküdt.

– Most már van ennivaló – mondta, enyhén megrázva Natalia vállát. Semmi reakció. Újra megrázta, ezúttal erősebben, de ezúttal sem történt semmi. Dardana odahúzott az ágy mellé egy karosszéket, és leült. Mohón felfalta a húsos tésztát, majd letette a tányért, és kiürítette a vizespoharat. Az ágyból Natalia nehéz, hörgésszerű légzése hallatszott.

A házikóban sötét volt, de Dardana nem mert villanyt gyújtani. Mostanra már biztosan észrevették az eltűnésüket. Azt persze nem tudhatták, hogy merre indultak el, de ha összeszednek néhány embert és szétszóródnak, könnyen a nyomukra akadhatnak. Gyors tempóban haladtak, kevés szünetet tartottak, és messzire jutottak, mielőtt megtörtént volna az az eset Nataliával és a gyermekkel, de vajon elegendő volt ez? Voltak-e vajon az üldözőknek kutyáik? Dardana nem látott és nem hallott egyet sem az ott töltött idő alatt, de nyilván nem volt lehetetlen.

Észrevette, hogy Natalia elcsendesült, olyannyira, hogy Dardanának oda kellett hajolnia, hogy megbizonyosodjon róla, hogy még mindig lélegzik. Igen, még lélegzett. Dardana visszaült, maga alá húzta a lábát, lehunyta a szemét, és megpróbált nem aggódni.

– Szomjas vagyok.

Dardana felriadt; észre sem vette, hogy egy pillanatra elbóbiskolt. Natalia üres tekintete valahova a plafonra szegeződött, a víz iránti vágyát úgy fejezve ki, hogy nem tudta, van-e bárki is a szobában, aki hallhatná. Dardana elvette a vizet, egyik kezével felemelte Natalia fejét, a másikkal pedig ismét a lány ajkához emelte a poharat. Talán sikerült most lenyelnie valamit, de a nagy része megint lefolyt az ágyra.

Dardana a párnára fektette Natalia fejét, aki azonnal újra lehunyta a szemét. Nyugodtan és csendesen lélegzett. Úgy tűnt, a fájdalmai elmúltak. Dardana megtapogatta a homlokát és az arcát. Száraz és hűvös. Láza legalábbis nincs.

Ez azért jó jel kell hogy legyen.

Akárhogy is, nem tehetett mást, mint hogy várt. Még néhány órát ad a dolognak, de azután dönt. Ha Natalia jobban lesz, együtt mennek tovább. Ha nem… A gondolat, hogy magára hagyja a barátját, ami néhány órája még teljesen elképzelhetetlennek tűnt, az idő előrehaladtával mégiscsak egyfajta lehetséges alternatívának mutatkozott előtte. Szerez egy telefont, felhívja a kórházat, elmondja, hol van a házikó, így aztán Natalia segítséget kaphat, miközben ő maga menekül tovább.

A baba rúgott egyet, mire ő a hasára tette a kezét. Megígért magának és a babának odabent egyvalamit.

Bármi történjék is, soha nem fog visszatérni.

HALOTT CSECSEMŐT TALÁLTAK A KOLERATEMETŐBEN

A mennyezeten zümmögött a kivetítő. A Gordon mögötti falon a két újság címlapja, az Expressené és az Aftonbladeté, egymás mellett jelent meg. Az Expressen a „csecsemő” helyett „újszülöttet” írt – de egyébként megegyeztek. Gordon nem nyilatkozott, így az újságírók nem rendelkeztek sok információval, és láthatóan senki sem tartotta elég fontosnak az ügyet ahhoz, hogy fotóst küldjön fel északra. Mindkét cikket olyan képekkel illusztrálták, amelyeket valamelyik képadatbázisból töltöttek le, és semmi közük nem volt a salmisi temetőhöz.

– Oké, akkor kezdjük – szólt Gordon, letette a kávéscsészéjét, és a reggeli sütemény érintetlenül hagyott maradványai felé hajolt. – Kaptunk egy nagyon előzetes jelentést az orvosszakértőtől.

Lenézett az előtte lévő jegyzetfüzetre.

– A gyermek kevesebb mint huszonnégy órája volt halott. A földön lévő vér mennyisége és az a tény, hogy a méhlepény nagy részét megtalálták, arra utal, hogy a helyszínen született.

– Élve? – szúrta közbe Morgan.

– Nem tudták megmondani. De kifejlett volt, valószínűleg valahol a 37. és 40. hét között.

– Nem akarok tapintatlan lenni – mondta Lurch, és körbepillantott. – De ha halva született, akkor nem történt bűncselekmény.

– Gyermekgyilkosság ügyében nyomozunk, amíg valaki nem mondja azt, hogy valami másról van szó – szögezte le Gordon. – Morgan?

– A Salmisvägen mentén lévő házakban senki sem látott terhes nőt. Tegnap két, esetleg három autó állt az ősi maradványt jelző táblánál, a jelentések eltérnek. Kettőnek tudjuk a színét és a modelljét, megnézzük, hátha ki tudunk deríteni róluk valamit.

– Kamerák?

– Egy sebességmérő kamera van az E4-en nyolc kilométerre onnan, egyébként semmi.

– Tudunk DNS-t venni a gyerektől? – kérdezte Lurch. – És összevetni?

– Igen, de akkor az egyik szülőnek szerepelnie kell a bűnügyi nyilvántartásban.

– Nem azért mondom – vetette közbe P-O –, de a város sok casanovája igenis szerepel a nyilvántartásban.

Ez igaz volt. Bár a statisztikák szerint a lányok sokkal jobban teljesítettek az iskolában, mint a fiúk, és a középiskola elvégzése után sokuk továbbtanulás céljából elköltözött egy olyan városba, ahol több volt a lehetőség és a munkahely, azért mégiscsak maradtak elegen, akiknek nem voltak terveik a jövőre nézve, akiket vonzott a félbűnöző, kicsit idősebb srácok rosszfiús aurája. Olyan csábítás volt ez, ami gyakran vezetett terhességhez.

– Egy normális vajúdás során nincs ilyen erős vérzés – szúrta közbe Hannah. – De akár történt bűncselekmény, akár nem, meg kell találnunk az anyát.

– Megkérdezzük a kórházakat – jelentette ki Gordon.

– Ha annyira titokban tartotta, hogy terhes, hogy hajlandó volt otthagyni a gyermekét meghalni az erdőben, akkor utána nem fog orvosi ellátást kérni – jelentette ki P-O tárgyilagosan.

– Nem árt azért utánanézni, nem sok minden más van, amin elindulhatunk – szögezte le Gordon. – Ludwig, intézed?

Ludwig bólintott, és feljegyzett valamit az előtte lévő jegyzettömbbe.

– Miért akarja valaki titokban tartani a terhességét? – kérdezte írás közben.

– Mert attól fél, hogy valaki rájön.

– Tehát becsület nevében elkövetett bűncselekményről beszélünk?

Természetesen nem volt lehetetlen. Azok a haparandaiak, akik nem svédek voltak, jelentős többségében még mindig Finnországból származtak, de az utóbbi években megugrott a Szíriából, Irakból és Szudánból érkező menekültek és menedékkérők száma. Túlnyomó többségük muszlim volt, és bár az iszlám sehol sem hirdette a becsület nevében alkalmazott erőszakot, nem lehetett letagadni azt a tényt, hogy az efféle emberek között gyakoribb volt az ilyesmi. Naivitás lenne másként gondolni, de ennek nem annyira a vallás, mint inkább a hagyomány és az erős patriarchális rendszer volt a gyökere.

– Nem biztos – szólt közbe Morgan. – Sok becsületes svéd adófizetőt ismerek, akik teljesen feldühödnének, ha a tizenéves lányuk teherbe esne.

– Nem lehetne közzétenni a médiában, hogy kérjük, hogy az anya jelentkezzen nálunk? – kérdezte Hannah, egyenesen Gordonhoz fordulva. Ő kezelt minden kapcsolatot a sajtóval. – Teljesen névtelenül. Mert aggódunk.

– Hol tegyük közzé? – tudakolta Ludwig. – A tizenévesek nem olvasnak újságot és nem hallgatnak rádiót.

– Nem tudjuk biztosan, hogy tinédzserről van szó.

– Ha igen, a legjobb esélyünk alighanem az, hogy lefilmezte az egészet, és feltette a TikTokra – jegyezte meg P-O.

Hannah nem kételkedett abban, hogy P-O ezt viccnek szánta, de tagadhatatlanul volt benne egy cseppnyi igazság. Elképesztő volt, hogy az emberek mit voltak hajlandóak megosztani a közösségi médiában. Az elmúlt években számos bántalmazást, betörést és lopást sikerült felderíteni csakis azért, mert az elkövetők lefilmezték és közzétették a bűncselekményeket, néha élő, egyenes adásban.

– Ellenőriztük, hogy jelentették-e egy terhes nő eltűnését? – kérdezte Lurch reménykedve.

– Én ellenőriztem – válaszolta Morgan. – Egyetlen ilyen bejelentés sem volt.

Gordon becsukta a jegyzetfüzetét. Mély levegőt vett, jelezve, hogy készen áll a megbeszélés lezárására.

– Kapcsolatba lépünk a kórházakkal, én pedig jelzem a sajtónak, hogy szeretnénk felvenni a kapcsolatot az anyával, mert aggódunk.

– Kérjük meg az embereket, hogy jelentkezzenek, ha van olyan osztálytársuk vagy munkatársuk, aki megmagyarázhatatlanul eltűnt néhány hónapja.

Gordon bólintott, kitolta a székét, és felállt. A többiek követték a példáját.

– Pokoli jó napot választottál a visszatérésre – mondta Morgan, amikor elhagyták a szobát, és kimentek a konyhába.

– Legalább valamivel lefoglalom a gondolataimat.

– Hát igen, ez is valami.

Betette a csészét a nyitott mosogatógépbe, és már indult volna lefelé, amikor Hannah megállította.

– Tudod, hogy a kolera áldozatait miért a koleratemetőkben temették el és nem a rendes temetőkben?

– Mert nem tudták, hogyan terjed a kolera, esetleg felszivárog-e a földből, ezért távol akarták tartani az áldozatokat onnan, az emberek általános tartózkodási helyétől.

– Rendben, köszönöm. Beszéltünk erről, Gordon és én, miközben Luleåban vártunk, de egyikünk sem tudta.

Morgan mintha indulni készült volna, de megtorpant, közelebb lépett Hannah-hoz, és bár már csak ők ketten maradtak a konyhában, lehalkította a hangját.

– Mi újság Gordonnal?

– Hogy érted?

– Tudod jól, hogy mire gondolok.

Persze hogy tudta. Morgan volt az egyetlen – legalábbis amennyire Hannah tudta –, aki tudott az ő és Gordon viszonyáról. Ő volt az is a kollégái közül, aki a legközelebb állt Gordonhoz.

– Minden rendben van. Ahogyan lennie kell.

– Örömmel hallom.

Elmosolyodott, megveregette a vállát, és odabiccentett. Aztán elment. Hannah felsóhajtott. Nem tudta, hogy mi lesz, vagy hogy hol kezdje el a keresést, de egy halott baba édesanyját kellett megtalálnia.

Haza kellene mennie.

Már vártak rá. Maxot hokiedzésre kellett vinni, Emelie-nek pedig megígérte, hogy segít a biológiaházi elkészítésében. A kislány holnapután dolgozatot fog írni, és jól akart teljesíteni, mint minden másban is.

Tényleg haza kellene mennie. Legyen férj, apa, szomszéd. Éljen normális életet.

Senki sem tudott semmiről. Természetesen. Linda elhagyná, ha tudná, mi folyik itt, ebben biztos volt. A Linda szüleitől kapott örökség, a gyerekek számára félretett pénz, a megtakarításaik. Az volt a mázlija, hogy a fizetési felszólításokat és egyéb hasonló leveleket manapság digitálisan küldték, és hogy ő volt az egyetlen, aki a pénzügyeiket intézte. Lindát ez egyáltalán nem érdekelte, megbízott benne, úgy gondolta, jól élnek a két fizetésükből, ő pedig kiválóan hazudott.

Haza kellene mennie.

De valahogy nem akaródzott neki elindítani a kocsit, kifordulni a parkolóból, és megtenni azt a körülbelül tizenegy perces utat. Pokoli egy nap volt.

Huszonötezer korona.

Kevesebb mint egy óra alatt elúszott.

Egy fedezetlen kölcsön, amit egy hónapon belül vissza kellett fizetni. Kamatokkal együtt harmincezer-nyolcszázkilencven korona volt a vége. Nem ez volt az első eset, hogy olyan pénzt veszített el, amivel nem rendelkezett, de ez a mai eset egészen más volt. Olyan magabiztosnak érezte magát. Most végre kidugja majd az orrát az adósságmocsárból. Néhány hónapnyi haladékot nyer. Az volt az elképzelése, hogy a huszonötezer, amit percekkel az online kérelem kitöltése után a számlájára utaltak, megduplázódik, így azonnal vissza tudja azt fizetni, plusz a múlt hónapban felvett hitelét is, ami a hétvége után jár majd le.

Haza kellene mennie.

Ehelyett inkább kezébe vette a telefont, és elkezdte végigpörgetni a hitelezők listáját.

Flexkontot, Binly, Moneezy, Credifi, Kontantfinans, Lumify.

Ismerős cégek, amelyek többségének tartozott. Nem mintha ez megakadályozná őket abban, hogy újra kölcsönadjanak neki, de valamiért mindig jobb és könnyebb érzés volt egy új szereplővel vagy olyannal, aki felé már sikerült törlesztenie a legutóbbi tartozását.

Merax.

Új név ez a számára.

Maximum harmincezres hitelt ajánlottak hatéves részletfizetési tervvel. Persze az effektív kamatláb több mint százhuszonnyolc százalék volt, de a havi költség még mindig megfizethetőnek tűnt.

Hátradöntötte a fejét a fejtámlára, és lehunyta a szemét. Szíve hevesen vert. Tudta, hogy mit csinál, de egy ponton azért mégiscsak meg kellene fordulnia a szerencsének. Annyit játszott, hogy statisztikailag hamarosan meg kellene már ütnie a főnyereményt. Egy igazi nyeremény, igen, csakis ez hiányzott ahhoz, hogy rendezni tudja a helyzetét. Hogy kiszállhasson az adósságból, törölhesse az összes alkalmazást a telefonjáról, és soha többé ne játsszon. Legyen férj, apa, szomszéd. Éljen normális életet. Na, majd meglesz ez.

Felment a honlapra, rákattintott az „igénylés” gombra, beírta a maximális összeget, aztán összerezzent, amikor csörögni kezdett a telefon.

Bruce a képernyőn. Mint Springsteen. A Főnök. Henrik nem tudta az igazi nevét.

Mintha nem lett volna elég gondja-baja – de hát a Főnök életéből szó nélkül kilépni nem volt túl jó ötlet. Mindig elérhetőnek lenni a munkaköri leírás része volt. Megköszörülte a torkát, és fogadta a beszélgetést.

– Tessék, itt Henrik – mondta, és igyekezett úgy beszélni, mint aki épp hazafelé tart a munkából, és nem kell komolyabb problémákra gondolnia.

– Olvastad az újságokat? – kérdezte a hang a vonal másik végén.

– Nem, én… – Próbált kitalálni valami okot, hogy miért nem követte napközben az eseményeket, de nem jutott eszébe semmi. – Nem, nem olvastam – ismerte be habozás nélkül.

– Egy csecsemőt találtak.

– Tényleg?

– Halott. A salmisi koleratemetőben.

– A miénk?

– Mi a fenét gondolsz? Persze hogy a miénk.

– Oké.

Csend lett a vonal másik végén. Henrik nem volt kint a telepen, csak tegnap jött egy hívás, értesítették, hogy két vagyontárgyuk eltűnt, nem várták tőle, hogy bármit is tegyen. Most is ez volt a helyzet?

– Szeretném, ha találkoznál Tonival és Rasmussal Salmisban, és megkeresnétek őket – mondta a hang a telefonban, azonnal válaszolva a ki nem mondott kérdésre.

– Most?

– Nem, dehogy, a hét második felében, amikor neked megfelel.

Tehát most. Henrik felsóhajtott, lehunyta a szemét, és hüvelyk- és mutatóujjával megdörzsölte az orrnyergét. Mindazon dolgok közül, amiket nem akart megtenni…

– Nem keresték még őket? Nem küldted ki őket, amikor észrevettétek, hogy eltűntek?

– De most már tudjuk, merre mentek.

– Oké, de most egy kicsit nehezen tudok elszabadulni innen.

– Tényleg?

– Van néhány dolog, amit el kell intéznem.

– Fontos dolgok?

Edzésre szállítani, házi feladatot írni, vacsora után valószínűleg elmosogatni, aztán megnézni egy Netflix-sorozat valamelyik epizódját Lindával, amíg el nem jön a lefekvés ideje. Normális hétköznap esti programok, de fontosnak érződtek. Különösen ma.

– Igen, fontosak.

– Fontosabbak annál, hogy ne csukjanak le?

Na nem, annál nem fontosabbak. Az egy dolog, hogy tönkrevágta a család pénzügyeit, ezzel talán még rokonszenvet is tudott ébreszteni, a játékfüggő ember így hatott egyesekre. Azt elárulni viszont, hogy komoly bűncselekményben, mint például emberkereskedelemben vesz részt, egészen más volt. Az amúgy is szar nap csak egyre szarabb lett.

– Előbb haza kell mennem és beszélnem Lindával.

– Miről?

– Arról, hogy miért nem tudok mindent megcsinálni, amit megígértem.

– Mennyit tud a feleséged?

Azonnal észrevehető volt a változás a hangnemében. A feszült, de fölényes hang kemény és fenyegető lett. Henrik mély levegőt vett, és összeszorított fogai között engedte ki a levegőt. Nem kellene, hogy éppen őt vonják kérdőre ennyi minden után.

– Semmit, nem tud semmit – mondta határozott hangon, ami leplezte frusztrációját. – De meg kell magyaráznom neki, miért nem tudom teljesíteni, amiben megállapodtunk – folytatta türelmesen.

– Hívd fel, mondd meg neki, hogy sürgős beteged van.

– A nőgyógyászati magánklinikák nem így működnek, és ezt ő is tudja. – És ezt neked is tudnod kellene, gondolta.

– Oldd meg, kapsz rá fél órát.

Aztán csend lett, a hívás megszakadt. Henrik ott ült, a telefonnal a kezében. Az új hitelek és a régi adósságok már nem élveztek prioritást. Micsoda átkozott slamasztikába keveredett.

– A kurva életbe! A kurva, kibaszott életbe!

Úgy csapkodta a kormánykereket, hogy már fájt tőle a keze. Gyorsan körülnézett a Nygatanon, a magánklinika előtt. Senki sem volt a láthatáron, senki, aki látta volna a kis dührohamát. Megint nagy levegőt vett, beindította a kocsit, és kikanyarodott. Újra a kezébe vette a telefont.

Nem fog hazamenni. Telefonálni fog.

Arról még fogalma sem volt, mit fog mondani, de biztos volt benne, hogy kitalál valamit. Kitűnően tudott hazudni.

Az ég már szinte narancssárgában játszott.

Az óra mutatóinak állása szerint ideje volt összepakolni és hazamenni, de jó érzés volt maradni még. Így egyenruhában, a képernyő előtt, az íróasztalnál. A recepció már régen bezárt, a kollégák öt óra után elkezdtek hazaszállingózni. Mindenki bekukkantott, hogy elbúcsúzzon, hogy elmondják neki, mennyire örülnek, hogy visszatért.

Gordon ment el utoljára. Bejött, és leült az ajtó melletti karosszékbe, ahogy szokása is volt – mintha nem telt volna el bő egy év az utolsó alkalom óta.

– Van valami, amit tudnom kell, mielőtt elmegyek? – kérdezte, és lábát keresztbe vetve elhelyezkedett.

– Az üggyel kapcsolatban?

– Kezdhetjük ott.

Hannah hátratolta a székét, és Gordon felé fordult.

– Nem igazán tudom, hol kezdjem. A szülészeti központok és a nőgyógyászati klinikák nem adnak ki nekünk semmi információt csakis azért, mert kérjük.

– Ha valamelyik ilyen központban járt, akkor az csak abortusz miatt lehetett, nem?

– Igen, talán… Valószínűleg. Kivéve, ha túl későn jött rá, hogy terhes.

– Létezik olyan, hogy valaki tizennyolc hétig nem jön rá?

– Ami engem illet, mindegyik terhességemnél kábé már a második héten tudtam, de hallani olyanokról, akik úgy szülték meg egyik pillanatról a másikra a gyereküket, hogy fogalmuk sem volt róla, hogy terhesek.

– Igen, persze…

– Jelentkezett valaki?

Gordon még korábban kiadott egy sajtóközleményt, amelyben összefoglalta az eset tényeit, és arra kérte az anyát – vagy bárki mást, aki használható információval rendelkezik –, hogy jelentkezzen a rendőrségen. Most megrázta a fejét.

– Még nem.

– Mikor kapjuk meg a DNS-t?

– Megkértem őket, hogy priorizálják az ügyet, de akkor is eltart egy darabig.

Gordon előrehajolt, kezét a térdére tette.

– Van még valami, amit tudnom kell, mielőtt elmegyek?

– Ami nem kapcsolódik az ügyhöz?

– Igen.

Hannah elgondolkodott. Bármi, amit Gordonnak tudnia kellett volna? Akadtak olyan dolgok, amelyekről jó lett volna beszélni valakivel. Amilyen régen volt, hogy testi közelségbe került valakivel, éppolyan régen volt, hogy egy másik felnőttel hosszasan elbeszélgetett. De bármi, amit tudnia kellett? Nem igazán. Főnökként nem, márpedig Gordon mostanában csak az volt.

– Nem, nem hiszem – mondta elgondolkodva.

– Hát jó. – Gordon felkelt, és elnyomott egy ásítást. – Akkor holnap találkozunk.

– Úgy van.

– Ne maradj itt túl sokáig.

Azzal elment. Ez néhány órával ezelőtt történt. A nap magasan járt, amikor elment, most pedig meleg narancssárga színekbe öltözött az égbolt. Hannah elkezdte bezárni a megnyitott programokat, az erdőben talált gyermek ügyében nem jutott ennél tovább.

Most nem. Ma nem.

A kurzort egy másik mappára húzta, megnyitotta, és tovább olvasott arról, mi történt a távolléte alatt. Ittas vezetés, gyorshajtás, szabálytalan vezetés, betörés, robogó- és autólopás, kisebb drogbűncselekmények, drogbűncselekmények, kisebb testi sértés, bántalmazás, molesztálás, nemi erőszak, csalás, két gyilkosság, mindkettő gyorsan megoldódott, egy féltékeny exférj és egy régi ivócimbora. Hannah több nevet is ismert a szereplők közül.

Egy átlagos év a városban.

A statisztikák rossz irányba haladtak.

A megye többi részén csökkent az erőszakos bűncselekmények száma, de Haparandában nem. Most az összes norrbotteni település közül náluk volt a legmagasabb az egy lakosra jutó, bejelentett erőszakos bűncselekmények száma. Méghozzá magasan. Elszomorító olvasmány. Bezárta a dokumentumot, aztán hátradőlt a székében. Mindent egybevetve végül is jó nap volt. Huzamos idő óta a legjobb. Akadtak hosszabb időszakok, amikor nem is gondolt a tavalyi nyárra. Sem Thomasra, sem az Akadémiára, sem Elinre.

Ez jó volt neki.

Jó és szükséges.

Holnap újra előveszi az ügyet. Remélhetőleg valaki jelentkezik majd. Ha nem, akkor nehéz lesz megoldani, Hannah pedig tényleg meg akarta találni az anyát, segíteni akart neki. De itt és most már nem sokat tehetett.

Amikor a mikrohullámú sütő sípolt, kivette a ricottás tortellinit, lehúzta a védőfóliát, felvette a konyhaasztalon hagyott villát, és bevonult a nappaliba.

Legjobb lesz, ha folytatja a megkezdett úton.

Maga mögött hagyja a múltat, és továbblép.

Miközben a meglehetősen íztelen tésztaételből falatozott, leszedett mindent a falról, amit hónapokig gyűjtögetett, és egy költöztető dobozba tette. Egy pillanatra megállt, és a kezében tartott, kis fotóautomatából származó képet nézegette. Egy fiatal, szőke nő mosolygott rá kedves mosollyal. Hannah-nak több képe is volt róla, de ez volt a legjobb. Azért készült, hogy olyan igazolványt kaphasson, amellyel bejuthat a rendőrőrsre. A többi fotó nem volt ilyen jó: azok szemcsés, felnagyított képek voltak, amelyeket a térfigyelő kamerákból vagy újságkivágásokból szedtek ki.

Louise Anderssonként mutatkozott be, de persze valami egészen más volt a neve. A világos haj paróka volt; amikor ugyanis Hannah látta, vállig érő, sötét haja volt. Persze könnyen lehet, hogy szintén paróka. Szinte semmit sem tudtak a nőről, aki meggyilkolta Hannah férjét, és valószínűleg soha nem is fognak többet megtudni róla. Félrepakolta az ebédlőasztalról a tűzőgépet, ollót, ragasztót és egy kis doboz különböző színű rajzszöget, majd a maradékot a dobozba söpörte, lezárta, és elhatározta, hogy felviszi a padlásra. Végül az újrahasznosító központba kerül majd, de úgy érezte, hogy a ma megtett lépések és meghozott döntések egyelőre elegendők lesznek.

Kinyitotta a padlásajtót, lehúzta a létrát, és felmászott. Harminc év ugyanabban a házban, ezalatt bizony rengeteg holmit halmoztak fel. Thomas valószínűleg tervezte, hogy a halála előtt mindent kitakarít, hogy megkönnyítse Hannah dolgát, ahogyan a pár tucat kilométerre északabbra lévő kis házikójukban is tette. De nem volt rá ideje. Így most minden itt volt. Minden az együtt töltött életükből.

Hannah a könnyebbik végén fogva meg a munkát az első szabad helyre, a lejárat mellé pakolta le a dobozt, ahogyan láthatóan legutóbb is tette – ez az új doboz ugyanis az Elin eltűnéséről szóló anyagokat tartalmazó doboz mellé került. A nyomozás, a kihallgatási jegyzőkönyvek, a tanúvallomások és a kis piros lakkcipő, amit Hannah talált az autó előtt. A lánya utolsó nyomát.

Hannah túlságosan is hosszú ideig hitt abban, hogy a fiatal nő, aki a pisztolyával Thomasra lőtt, Elin volt.

Többé már nem hitte ezt.

Szinte szégyellte magát, amikor arra gondolt, micsoda meggyőződéssé nőtte ez ki magát nála. Majdhogynem megszállott lett. Milyen őrültségnek hangozhatott ez az egész. És milyen őrültség is volt. Szerencsére soha egyetlen kollégájának sem beszélt a gyanújáról. Így is lábujjhegyen járkáltak körülötte – így legalább azon nem kellett gondolkodniuk, hogy vajon az eszét is elvesztette-e.

Egy utolsó pillantást vetett a kis lakkcipőre, majd visszament a földszintre, és becsukta a padlásajtót. Leült a nappaliban, ölében az immár alig langyos étellel.

Most mihez kezdjen?

Az elmúlt egy évben szinte minden ébren töltött óráját az Akadémiának szentelte, de a fal most csupaszon fehérlett, meg az asztalról is eltűnt minden. Úgy sejtette, hogy sok nő kortársa iszik egy pohár bort, és megnéz valamit a tévében vagy a számítógépen, ha van egy szabad estéje. Ő sosem volt nagy borivó, és nem volt előfizetője semmilyen streamingszolgáltatásnak, így ez nem volt opció.

Azon kapta magát, hogy Gordonra gondol, a korábbi meleg ölelésre.

Vajon felhívja őt?

Ez sem volt igazán opció.

Valószínűleg átjönne, ha Hannah megkérné, meghívná magához, vagy ha akár csak célozgatna rá, hogy ezt szeretné, de mi lesz azután? Ha megint együtt lennének. Hová vezetne ez, mit akar ő maga valójában? És mit gondolna Gordon, hogy mit akar Hannah?

Nem, túl bonyolult ez az egész.

Felkelt a kanapéról, visszament a konyhába, kidobta az üres műanyag dobozt, a villát a mosogatóba tette, kinyitotta a hűtő ajtaját, hogy megnézze, van-e valami, amit szívesen meginna. Kivett egy alkoholmentes sört, amiről fogalma sem volt, mikor került oda, és kinyitotta. Ivott néhány kortyot, és csak álldogált. Talán inkább a gyerekeket kellene felhívnia. Megmondani nekik, hogy visszament dolgozni, meg megkérdezné, hogy velük mi újság. Biztosan felvennék, ha rájuk csörögne, mert azt gondolnák, hogy történt valami – hiszen egyébként szinte soha nem jelentkezett. Még mindig azon gondolkodott, hogy Gabrielt vagy Aliciát hívja-e, ha esetleg úgy dönt, hogy valamelyikükkel beszél, amikor a kezében megszólalt a telefon.