Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Helen Joyce: Trans: When Ideology Meets Reality

A Oneworld Book

First published by Oneworld Publications in 2021

Copyright © Helen Joyce 2021

The moral right of Helen Joyce to be identified as the Author of this work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs, and Patents Act 1988. All rights reserved.

Magyar kiadás:

© MCC Press Kft., Budapest, 2022

Fordította: Lukács Tibor

Lektorálta: Dr. Szilvay Gergely

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-26-5 (print)

ISBN 978-615-6351-56-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Dr. Novák Tamás

Szerkesztette: Széll Szilvia

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

1. A dán lányok

2. Puhány fiúk és a belső nő

3. A nevem Neo

4. Megzavart gyermekek

5. Hogyan szólíthatom: asszonyom vagy uram?

6. Vissza a palackba!

7. Akit nem nevezünk nevén

8. Csak pisilnünk kell

9. Összehajtani, mint a nyugágyat

10. A biológiai nemtől függetlenül

11. A színfalak mögött

12. Alice Tükörországban

13. Nem rúghatnak ki mindenkit

Összegzés A transzneműek jogai emberi jogok

További irodalom

„Ha merek erős lenni, ha merem használni az erőmet a jövőképem szolgálatában, akkor egyre kevésbé lesz fontos, hogy félek-e, vagy sem.”

AUDRE LORDE

„A szabadság az, ha szabadságunkban áll kimondani, hogy kettő meg kettő négy. Ha ezt megtehetjük, minden egyéb magától következik.”

GEORGE ORWELL

Köszönetnyilvánítás

Legmélyebb hálámat fejezem ki az ügynökömnek, Caroline Hardmannek, aki felkarolta pályázatomat, amikor mások túl bátortalanok voltak, és a szerkesztőmnek, Cecilia Steinnek, aki nemcsak acélos gerinccel rendelkezik, hanem felbecsülhetetlen értékű útmutatást adott a szerkezet és a hangnem kérdésében.

Szeretnék köszönetet mondani azoknak a vancouveri és torontói nőknek, akik segítettek megérteni a biológiai nemre épülő jogok kanadai eltörlését, továbbá a Twitter genderkritikus nőinek, akik szellemesen és éleslátóan válaszoltak számos kérdésemre. Más nőktől is sokat tanultam, akik a médiafelületüket arra használják, hogy a genderidentitás ideológiájának ártalmairól írjanak. Itt külön meg kell említenem Jo Bartosch, Julie Bindel, Sarah Ditum, Madeleine Kearns, Victoria Smith és Janice Turner nevét. Mély inspirációt merítettem Stephanie Davies-Arai, Maya Forstater, Jane Clare Jones, Meghan Murphy, Kathleen Stock és Nicola Williams állhatatosságából, valamint Nick Cohen, Simon Fanshawe, Jon Kay és James Kirkup nagylelkűségéből.

Végül pedig szeretném leróni tiszteletemet azok előtt a női szervezetek előtt, amelyek a vállukon viselik az alulról kezdeményezett feminizmus újjáéledésének terhét az Egyesült Királyságban: FiLiA, Fair Play for Women, Woman’s Place UK, Legal Feminist, Sex Matters, For Women Scotland, MBM Policy Analysis és még sokan mások.

Bevezetés

Ez a könyv egy egyszerűnek tűnő, de messzemenő következményekkel járó feltevésről szól. Az elmélet szerint az embereket aszerint kellene férfinak vagy nőnek tekinteni, hogy mit éreznek, és minek vallják magukat, nem pedig a biológiai nemük alapján. Ezt nemi önmeghatározásnak hívják, és ez a központi tétele annak a gyorsan fejlődő hitrendszernek, amely úgy véli, hogy az ember genderidentitása nem felel meg minden esetben annak a testnek, amelyben él. Ha ez a kettő nem egyezik, akkor az illető „transznemű” – röviden transz –, és az identitásnak, nem pedig a testnek kell meghatároznia, hogy mások hogyan látják és kezelik őt.

Ennek a hitrendszernek az eredete majdnem száz évre nyúlik vissza, amikor az orvosok először próbáltak fizikai formát adni a nemváltoztatásra vágyó maroknyi ember sóvárgásainak. Az ilyen „transzszexuálisok” évtizedeken keresztül csak nagyon kevesen voltak, s kizárólag néhány öntörvényű orvos foglalkozott velük, akik hormonokkal és műtétekkel próbálták pácienseik testét úgy alakítani, hogy az a lehető legjobban megfeleljen a vágyaiknak. A hivatalnokok és a kormányok kivételként kezelték őket, akiknek a társadalmi befogadása együttérzést és sokoldalú hozzáértést igényel.

Az ezredforduló óta azonban a kivételből szabály lett. A nemzeti törvények, vállalati irányelvek, iskolai tantervek, orvosi protokollok, tudományos kutatások és a média stílusirányzatai úgy íródnak át, hogy az önállóan kinyilvánított genderidentitást előnyben részesítsék a biológiai nemmel szemben. A korábban nemek szerint elkülönített létesítmények – a mosdóktól és öltözőktől kezdve a hajléktalanszállókon át egészen a börtönökig – átállnak a nemi önmeghatározásra. Mindeközben egyre több ember vallja magát transzneműnek, általában anélkül, hogy bármilyen orvosi kezelésnek is alávetné magát. Ez a könyv kifejti, miért történt ez, és hogyan történhetett ilyen gyorsan.

A tudományos életben bekövetkezett fejlemények központi szerepet játszottak ebben a folyamatban. A feministák régebben – és néha még ma is – a „gender” szót használták annak a társadalmi keretnek a megjelölésére, amelyben a nőkre alacsonyabb rendűként és alárendeltként tekintenek a férfiakhoz képest. Elnagyoltan fogalmazva: a nem biológiai, a gender pedig történelmi kategória. A biológiai nem az, amiért elnyomják, a gender pedig az, ahogyan elnyomják a nőket.

Ám az 1990-es években a szót kölcsönvették egy diskurzus – vagy ahogy Judith Butler, a gendertanulmányok és a queerelmélet doyenje fogalmazott –, „egy eredetivel nem rendelkező utánzat” megjelölésére. Így aztán e tudományos területeken, amelyek az amerikai egyetemeken az 1960-as évek francia posztmodernizmusából fejlődtek ki, a férfi vagy a nő olyasvalakit jelentett, aki a férfi vagy a nő szerepét játssza. Ezek sztereotípiák halmazai voltak – az önmegjelenítés olyan formái, mint az öltözködés és a hajviselet, vagy viselkedésformák, mint a hobbi- és karrierválasztás –, és egyszerűen azért volt jelentéstartalmuk, mert újra és újra megjelenítették őket. Az elmúlt évtizedben még az a gyenge kapcsolat is megszűnt az objektív valósággal, amelyet az említett sztereotípiák biztosítottak. Az új hitvallás leegyszerűsített változatában, amely a társadalmi igazságosság ortodoxiájává szilárdult, a gender már nem is valami, amit megjelenítünk, hanem veleszületett és szavakkal kifejezhetetlen: valami olyasmi, mint a nemiséggel rendelkező lélek.

Amikor még kizárólag az átoperált transzszexuálisok határozták meg önmagukat a veleszületett nemüktől eltérő módon, a másokra gyakorolt hatásuk elhanyagolható volt. A mai ideológia által felállított genderidentitás azonban teljesen szubjektív, és a transznemű emberek csoportja sokkal nagyobb. Idetartoznak azok is, akik időnként egyszerűen beöltöznek a másik nem ruháiba, sőt olyanok is, akik saját biológiai nemük tipikus tagjaként mutatkoznak, de ezzel ellentétesen azonosítják önmagukat – vagy újszerű identitást vallanak, mint például a nembináris vagy a genderfluid személyek. Amit most követelnek, az már nem a szabad mozgástér, hanem annak újradefiniálása, hogy mit jelent bárki számára férfinak vagy nőnek lenni. Teljesen át akarják írni a társadalmi szabályokat.

A nemi önmeghatározást gyakran nevezik a mai generáció polgárjogi harcának. És ugyanazok a szervezetek támogatják, amelyek a nők jogaiért, az amerikai déli államokban a szegregáció felszámolásáért és a melegházasságért küzdöttek. De az a követelés, hogy az önmeghatározott genderidentitás a nemi hovatartozással szemben elsőbbséget élvezzen, nem arról szól, mint a valódi polgárjogi mozgalmak esetében, hogy egy kivételezett csoport igazságtalanul felhalmozott kiváltságait kiterjesszük egy marginalizált csoportra is.

Soha és sehol nem létezett olyan társadalom, ahol az emberek nem törődtek a körülöttük élők nemével, és főleg nem olyan helyzetekben, amelyek meztelenséggel vagy testi érintkezéssel jártak. És minden társadalomban – mindig és mindenhol – a nők által elszenvedett erőszak, szexuális támadás és zaklatás túlnyomó többségét férfiak követték el. Ezért jöttek létre a nemek szerint elkülönített terek, nem pedig azért, hogy a kiváltságokat támogassák, vagy az előítéleteknek kedvezzenek. És logikailag lehetetlen az egyik nemhez tartozó embereket beengedni a másik nem számára fenntartott terekbe úgy, hogy közben azonos neműeknek tartjuk őket. Mindez annyira nyilvánvaló, hogy meghökkentő, amiért egyáltalán ki kell mondanunk – és néhány éve, mikor a nemi önmeghatározás kezdett elterjedni, erre még nem is lett volna szükség.

A legtöbb embernek fogalma sincs arról, hogy mit követelnek a transzaktivisták. Ők a „transzjogok” megadását olyan könyörületes engedményekként értelmezik, amelyek lehetővé teszik egy szenvedő kisebbség számára, hogy teljes életet élhessen, biztonságban és méltóságban. Én, a genderidentitás ideológiájának minden kritikusával együtt, akikkel e könyv kapcsán beszéltem, pontosan ezt vallom. A legtöbben, köztük magam is, a felnőttek testi autonómiáját támogatják. Egy liberális, szekuláris társadalom számos szubjektív hitrendszert képes befogadni, még az egymásnak ellentmondókat is. De soha nem lenne szabad olyan helyzetnek előfordulnia, hogy egy csoport a saját felfogását ráerőlteti mindenki másra.

A modern demokráciákban elfogadott egyéb hitrendszerek nagyrészt magánjellegűek. A reinkarnáció vagy a feltámadás tanát mindenki vallhatja hívő társaival együtt vagy egyedül. A nemi önmeghatározás azonban a mások általi megerősítés igényét jelenti. Ez a címke téves elnevezést takar. Valójában azt követeli másoktól, hogy az általa hirdetett biológiai nem tagjaként azonosítsák. Mivel az evolúció felruházott bennünket azzal a képességgel, hogy szinte azonnal és tökéletes pontossággal képesek vagyunk felismerni a többiek nemét, nagyon kevés transznemű ember képes elfogadtatni önmagát az általa kívánt neműként. És így ahhoz, hogy őket a kívánt biológiai nem tagjainak tekintsék, mindenki másnak el kell vetnie azt, amit az érzékszervei mondanak neki.

A nemi önmeghatározással szembeni ellenvetéseim mögött egy tudományos tény húzódik meg: a biológiai nemnek objektív alapja van, amellyel egyéb, társadalmilag kiemelkedő kategóriák, például a faji és a nemzeti hovatartozás, nem rendelkeznek. A nemi dimorfizmus – a két nem, a hím és a nőstény – 1,2 milliárd évvel ezelőtt jelent meg a Földön. Az emlősök – az emberhez hasonló állatok, amelyek tojások helyett a testükben nevelik fel utódaikat – 210 millió éve alakultak ki. Ennyi idő alatt egyetlen emlős sem váltott még nemet (csak néhány nem emlősállat, például a krokodilok és a bohóchalak). A férfiak és a nők tehát rendkívül hosszú időn keresztül különböző szelekciós nyomás alatt fejlődtek, és ezek olyan módon alakították a férfi- és a női testet és pszichét, amely az egészség és a boldogság szempontjából alapvetően meghatározó. A nemek közötti különbségtétel valószínűleg egyáltalán nem lesz alkalmas a társadalommérnöki beavatkozásra, bármennyire szeretnék is egyesek, hogy az legyen.

***

Ez a könyv nem a transznemű emberekről szól. Bemutatom a nemi diszfória és a kijelölt nemtől független azonosulás okait vizsgáló kutatásokat, de nem fogok arra törekedni, hogy egyensúlyba hozzam azoknak a történeteit, akiknél az átmenet sikeres volt, azokéival, akiknél kudarcot vallott. Az, hogy az átmenet boldogabbá teszi-e az embereket, fontos kérdés az egyének és az orvosok számára, különösen akkor, ha visszafordíthatatlan hormonális vagy sebészeti beavatkozásokról van szó. De ez irreleváns a genderidentitás mögött meghúzódó ideológia igazságtartalmának és annak értékeléséhez, hogy az önmeghatározott gendernek föl kell-e váltania a biológiai nemet a társadalomban. Egy másik hasonlattal élve: az, hogy egy vallás boldoggá teszi-e a saját híveit, lényegtelen azon kérdés szempontjából, hogy valóban létezik-e az istene, vagy hogy mindenki mást kötelezni kell-e arra, hogy ha fogcsikorgatva is, de behódoljon neki.

Ez a könyv inkább a transzaktivizmusról szól. A politika és az intézmények foglyul ejtésének, azoknak a milliárdosok által irányított jótékonysági alapítványoknak a története, amelyek erőiket aktivista csoportokkal egyesítve pénzt pumpálnak a színfalak mögött a jogi változtatásokért folytatott lobbizásba. Megnyerték a jelentős politikai pártokat, különösen az amerikai demokratákat, valamint a nagyvállalatokat, köztük a technológiai óriásokat. Támogatják őket a gendertanulmányok, a queerelmélet és a kapcsolódó területek tudósai is, továbbá a gyógyszeripar és az egészségügy, amely ráébredt, hogy a „gendermegerősítő”, vagyis a nemi átalakító orvoslásból vagyonokat lehet csinálni.

E nagy hatalmú, új lobbi messze meghaladja a transzneműek számát, akikről azt állítja, hogy a nevükben beszél. És módfelett rosszul szolgálja az érdekeiket. Ideológiai irányultsága arról szól, hogy mindenkit el akar hallgattatni, aki nem támogatja a nemi önmeghatározást – köztük olyan átoperált transzszexuális embereket is, akiknek nincsenek illúzióik arról, hogy a testük mennyire számít. Emellett figyelmen kívül hagy más lehetséges megoldásokat is a transznemű emberek problémáira – például a nemi diszfória okainak és kezelésének kutatását vagy a nemek szerint szeparált létesítmények mellett az uniszex jellegűek létesítését. A túlkapások valószínűleg ellenreakciót váltanak ki, ami árt az egyszerű transznemű embereknek, akik pusztán csak biztonságot és társadalmi elfogadottságot szeretnének. Amikor a nagyközönség végre rájön, hogy mit követelnek, a felelősség nem feltétlenül száll vissza az aktivistákra, pedig így kellene történnie.

A női sportágak az egyik olyan terület, ahol gyors ellenreakcióra számítok. Az egésznek az a célja, hogy lehetővé tegye a tisztességes versenyt, mivel a biológiai nemek közötti fizikai különbségek miatt a férfiak elsöprő előnyt élveznek a sportban, és a külön versenyzés az egyetlen módja annak, hogy a kivételes képességekkel rendelkező nők is érdemeket szerezzenek maguknak. Annak, hogy a férfiak nőként azonosíthassák magukat a női versenyeken való indulás céljából, nincs több értelme, mint annak, hogy a nehézsúlyúak könnyűsúlyúként bokszolhassanak, vagy hogy az egészséges sportolók paralimpiai versenyeken indulhassanak, vagy hogy a felnőttek tizennyolc éven aluliakkal versenyezhessenek. Ennek ellenére – a transzaktivisták nyomására – szinte minden sporthatóság, egészen a Nemzetközi Olimpiai Bizottságig, áttért a nemi önmeghatározásra.

Az erősebb, nehezebb, gyorsabb férfiak látványa, akik könnyedén legyőzik a világ legjobb női sportolóit, biztosan összezavarja a fair playről alkotott, mélyen gyökerező intuíciókat – amint ez szélesebb körben is tudatosul. Mikor e könyv a nyomdába került, még nem volt világos, hogy mindez hol fog először bekövetkezni, de tisztán látszott, hogy hamarosan megtörténik.

Az erre az évre elhalasztott 2020-as tokiói olimpián várhatóan elindul majd egy maroknyi férfi versenyző a női versenyszámokban – és a közelmúltbeli regionális versenyek alapján úgy tűnik, hogy sokkal jobb helyezést érnek el, mint korábban, amikor férfiként versenyeztek. Közben elhúzódó, ádáz perek tartanak az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága felé, melyek egyrészt azt próbálják megakadályozni, hogy az államok engedélyezzék a férfi sportolóknak, hogy nőként versenyezzenek, másrészt pedig azt, hogy az államokat erre kényszerítsék.

A gyermekgyógyászati genderorvoslásban fenyegető közelségben van egy másik ellenreakció. A közelmúltig alig jelentkezett gyermek a genderklinikákon, de az elmúlt évtizedben ugrásszerűen megnőtt a számuk. A nemi diszfóriában – a biológiai nemük okozta kellemetlen érzésben és nyomorúságban – szenvedő gyermekekkel foglalkozó mintegy tucatnyi tanulmány mindegyike azt állapította meg, hogy a legtöbben kinőnek belőle, amennyiben támogatják őket a nemi diszkonformitásukban, és nem bátorítják őket arra, hogy a másik nem tagjaként határozzák meg önmagukat. Sok ilyen gyermeknek az a sorsa, hogy melegként nőjön fel: bőségesen találhatók arra utaló bizonyítékok, hogy szoros kapcsolat van a korai nemi nonkonformitás és a felnőttkori homoszexualitás között.

De amint a genderklinikák az aktivisták befolyása alá kerültek, az általuk kínált kezelés ideológiai fordulatot vett. Ahelyett, hogy együttérzéssel és kedvességgel tanácsolnák a szülőknek, hogy figyeljenek és várjanak, most arra a feltételezésre építve tevékenykednek, hogy a gyerekkori nemi diszfóriát átélő gyermekekre felnőttkorukban a transzneműség sorsa vár. Azonnali „társadalmi átmenetet” javasolnak – a név, a személyes névmás és a megjelenés megváltoztatását –, amelyet a pubertásgátló gyógyszerek, a másik nemre jellemző hormonok és a műtétek követnek, gyakran még tizenéves korban. Ez a kezelési útvonal gyorsan felnőttkori szexuális diszfunkcióhoz és terméketlenséghez vezet.

Az elmúlt néhány évben a transzidentitású kiskorúak új csoportja tűnt fel a színen: a tizenéves lányok. Egészen a közelmúltig e demográfiai csoport szinte soha nem jelent meg a genderklinikákon, mára viszont világszerte túlsúlyba került. És az ilyen lányokat is gyorsított eljárásban hormonkezelésre és műtétre kényszerítik, annak ellenére, hogy nincs bizonyíték arra, hogy ezzel segítenének rajtuk – és jó okunk van azt hinni, hogy nem is fognak. A szóban forgó demográfiai csoport a legérzékenyebb a társadalmi fertőzésekre, kezdve a hisztérikus nevetés kitöréseitől és az ájulásoktól, melyeket a történelem során a lányiskolákban és a kolostorokban dokumentáltak, egészen az étkezési zavarokig és az önkárosításig, amelyek napjainkban néha végigsöpörnek a baráti társaságokon. Most egy újabb van készülőben: ezúttal az orvosi szakma és az iskolák mellett a társadalmi igazságosság harcosai terjesztik a közösségi médiában, akik felvették eszméik közé a genderidentitás ideológiáját.

Egyre több jel utal arra, hogy a genderklinikákon megjelenő gyermekek száma idővel stabilizálódik Svédországban, ahol az orvosok kezdenek aggódni a transzidentitás kritikátlan társadalmi népszerűsítése miatt. 2020 végén pedig egy angol bíróság elrendelte, hogy az ország egyetlen gyermekgyógyászati genderklinikája kérjen bírósági jóváhagyást, mielőtt pubertásblokkoló gyógyszereket adna a gyerekeknek. A bíróság úgy ítélte meg, hogy ezek egy olyan kezelési útvonal részét képezik, amely visszafordíthatatlan károkat okoz, s amelyet csak nagyon kevés tizenhat éven aluli gyermek képes megérteni és elfogadni. Ám az Egyesült Államokban, ahol a szabályozás enyhe, az egészségügyi lobbi pedig erős, az orvosok az óvatosság utolsó maradványait is feladják. Ez a történet szétzúzott életekkel – és perekkel – fog végződni.

Tudom, hogy érzéketlennek vagy még ennél is rosszabbnak neveznek majd engem a könyv megírása miatt. A mondanivalóm egy részét néhányan bizonyára mélyen sértőnek fogják tartani. Az egyik, hogy csak nagyon kevesen képesek a másik nem tagjaként elfogadtatni magukat, különösen a férfiak, mert a másik nemhez való tartozás érzése, legyen az bármilyen mély és őszinte, nem változtathatja meg azt, ahogyan mások ösztönösen érzékelik őket. A másik, hogy ez az érzés nem jogosít fel az ellenkező nem számára szánt létesítmények vagy szolgáltatások használatára; és végül a biológiai nemük miatt szorongó gyerekeknek rossz szolgálatot tesz, ha azt mondják nekik, hogy meg lehet változtatni a biológiai nemüket.

Nem az a szándékom, hogy szívtelen legyek a transznemű emberekkel szemben, hanem hogy megelőzzem a még ennél is nagyobb rosszindulatot. Amint a nemi önmeghatározást világszerte törvénybe foglalják, a járulékos károk egyre csak növekednek. A nőket megerőszakoló és meggyilkoló férfiak mind gyakrabban érik el, hogy áthelyezzék őket női börtönökbe. Nők veszítették el az állásukat, mert azt mondták, hogy a férfi és a nő objektív, társadalmilag jelentős kategória. Úgy gondolom, hogy mélységes kegyetlenség arra kényszeríteni a női sportolókat, hogy férfiakkal versenyezzenek, és botrányos a gyermekek sterilizálása. Ezek az események részben azért történnek, mert csodálatra méltó, de rosszul átgondolt együttérzéssel viseltetnek a transznemű emberek iránt. Az említett együttérzést, nem véletlenül, leginkább a nőktől követelik meg, akiket arra szocializálnak, hogy tegyék félre a saját szükségleteiket, s akiket súlyosabban büntetnek, mint a férfiakat, ha nem hajlandók ennek megfelelni.

A genderidentitás ideológiájában először „a transznők is nők” mantrájának körkörös logikája keltette föl a figyelmemet, amely felveti és megválaszolatlanul hagyja azt a kérdést, hogy akkor mit jelent a „nő” szó. Aztán további gondolkodásra késztetett, hogy becsmérelnek mindenkit, aki ezt megkérdőjelezi. A filozófusok, akik szabadon vitatkoznak olyan kényes témákról, mint hogy erkölcsös-e fogyatékos csecsemőket megölni, vagy vonakodó emberek veséjét elvenni adományozás céljából, kevés kivételtől eltekintve hallgatásba burkolództak a „férfi” és a „nő” újradefiniálásának következményeit illetően. Az újságírók, akik büszkék arra, hogy felkutatják azokat a történeteket, amelyekről valaki valahol nem akarja, hogy leközöljék, egy pillantást vetnek a gyermekek nemi átalakítására, a férfiak által megnyert női sportversenyekre és a nőkre, akiket elbocsátottak, mert a biológiai nem valóságáról beszéltek – és néhány kivételtől eltekintve ők is elfordítják a fejüket.

Végül az késztetett engem jelen könyv megírására, hogy találkoztam a genderidentitás ideológiájának néhány igen megrendítő sorsú áldozatával. Ők azok, akiknél az átalakítási folyamat már megkezdődött, de közben meggondolták magukat: olyan emberek, akik hormonális és néha sebészeti beavatkozásra szánták rá magukat az átmenet érdekében, ám aztán rájöttek, hogy katasztrofális hibát követtek el. A The Detransition Advocacy Network (Nemi Visszaalakítást Támogató Hálózat), egy brit önsegítő csoport 2019 végén Manchesterben tartott alakuló ülésén személyesen is találkoztam néhányukkal. Amikor meghallottam a történeteiket, tudtam, hogy fel kell erősítenem a hangjukat.

Egypáran azok közül, akikkel ezen a találkozón és azóta is beszéltem, olyan fiatal leszbikusok voltak, akik korábban úgy döntöttek, hogy az eltérő nemi hovatartozásuk azt jelenti, hogy ők valójában férfiak. Mások olyan fiatal meleg férfiak voltak, akiknek szülei inkább „fiútestbe zárt lányoknak” tekintették lányos kisfiukat, mint valószínűsíthető jövőbeli homoszexuálisoknak. Az autizmusra utaló tulajdonságokat mutató személyek aránya sokkal magasabb közöttük, mint az általános népesség körében. Ezek közé a vonások közé tartoznak a disszociatív érzések, melyeket félreértelmezhetnek nemi diszfóriaként, és a merev gondolkodás, amely egyeseket arra a következtetésre vezethet, hogy a nemi sztereotípiáktól való eltérés transzszexuálissá tesz valakit. Az étkezési zavarokkal küzdő fiatal nők felülreprezentáltak. És nem kevesen voltak egyszerűen szerencsétlen sorsú tinédzserek, akik az átmenetben közösséget és megerősítést kerestek.

Azok, akiknél az átalakítási folyamat már megkezdődött, de közben meggondolták magukat, meséltek a kísérleti gyógyszerek és műtétek okozta traumákról, arról, hogy a felnőttek manipulálták és becsapták őket, s hogy a barátaik hátat fordítottak nekik, miután letettek az átalakítási eljárásról. Láttam, hogy a közösségi médiában bántalmazták, rágalmazták és azzal vádolták őket, hogy transzfóbok és hazugok, s hogy megpróbálják akadályozni, hogy a valódi transznemű emberek megkapják a szükséges kezelést. Valójában a legtöbben csak óvatosságra intenek, és nem akarnak meggátolni másokat abban, hogy úgy éljenek, ahogyan szeretnének. A legnyilvánvalóbb sebeik fizikaiak: masztektómia, kasztráció, a másik nemre jellemző nemi hormonok által átformált testek. Ám a lelki sebek mélyebbek. Olyan ideológiát fogadtak el, amely összefüggéstelen és folyamatosan változik, s ahol a legkisebb eltérést is kegyetlenül megbüntetik. Elhitették velük, hogy azok a szülők, akik aggodalmukat fejezik ki az erős drogoknak a fejlődő elmére és testre gyakorolt hatása miatt, gyűlölködő bigottak, s hogy az átmenet egyetlen elképzelhető alternatívája az öngyilkosság.

Az eszméknek következményeik vannak, és a nemi önmeghatározás eszméjének egyik következménye az, hogy a gyerekeket manipulálják és tönkreteszik. Ha egyszer ezt láttuk, nehéz elfordítani a fejünket. Az általam ismert „visszaváltozók” nagyon sokat szenvedtek. Ők és társaik szerte a világon a gyík emojit választották internetes kabalafigurájukként, amely a megfiatalodást, a helyreállást és a megújulást jelképezi. Azért szólalnak fel, hogy megóvjanak más fiatalokat attól, hogy úgy szenvedjenek, mint ők. Engem is ez késztetett a könyv megírására.

1.
A dán lányok

A transzszexualitás rövid története

Minden a harisnyákkal kezdődött. Gerda modellje, Anna Larssen színésznő telefonált, hogy késik a portréfestésről.

– Miért nem veszed igénybe helyettem a férjedet, Einart? – javasolta Anna incselkedve. – Elvégre az ő lába ugyanúgy megteszi, mint az enyém.

– Tökéletes női modell! – kiáltott fel Gerda, mikor meglátta, hogy Einar átváltozott… kicsodává is?

– Mit szólsz a Lilihez? – kérdezte Anna, amikor végre csatlakozott. – Különösen szép, dallamos név.

Ma már lehetetlen eldönteni, hogy valóban így történt-e, vagy ez csak amolyan városi legenda. De az biztos, hogy Einar Wegener – az 1882-ben született, Koppenhágában tanult művész, aki azonos az Eddie Redmayne főszereplésével 2015-ben készült, A dán lány című filmben szereplő dán lánnyal – Lili Elbe születését (a vezetéknevet a folyó ihlette) erre az „extravagáns tréfára” vezette vissza. Einar még évekig nőként állt modellt portrékhoz és jelent meg partikon. Aligha tudta valaki, hogy Gerda eleven, kökényszemű modellje az ő női ruhát viselő férje volt.

A házaspár, hogy elkerülje a leleplezést, elhagyta Koppenhágát, és 1912-ben Párizsban telepedett le. Lili Gerda húgaként mutatkozott be. Ami játéknak indult, idővel halálosan komolyra fordult: az a személyiség, akire Einar most már „az ebbe a testbe született nőként” gondolt, egyre inkább felülkerekedett. Orvoshoz fordult, de ott őrültnek – vagy homoszexuálisnak – tekintették, ez utóbbi még jobban zavarta. Negyvenes évei végén már kezdett kétségbeesni. A következő évben elhatározta, hogy vagy megtalálja a módját annak, hogy Lili létezését állandósítsa, vagy véget vet Einar létezésének.

Ugyanennek az évnek a vége felé Lilinek mentőövet dobtak. 1930 februárjában Einar felkereste a berlini Szexuáltudományi Intézetet, ahol konzultált annak alapítójával, Magnus Hirschfelddel. Az intézmény a kutatást gyakorlati szolgáltatásokkal ötvözte, például a nemi betegségek, az impotencia és a meddőség kezelésével. Olyan archívummal rendelkezett, mint semelyik más intézet. Christopher Isherwood a weimari korszak Berlinjéről írt emlékiratában felidézte a „korbácsokat, láncokat és kínzóeszközöket, amelyeket az örömszerzési célú fájdalom gyakorlói számára terveztek, a magas sarkú, cifra díszítésű csizmákat a fetisiszták számára, a csipkés női alsóneműket, amelyeket a marcona, kemény porosz tisztek viseltek az egyenruhájuk alatt”.

Wegener számára, aki úgy érezte, hogy ellentétes nemű ikrek laknak a testében, rendkívül szimpatikusnak tűnt Hirschfeld gondolkodásmódja arról, hogy mi különbözteti meg a férfiakat és a nőket egymástól. Az ősi „egynemű modell” a férfiakat és a nőket alapvetően hasonlónak tartotta, azzal a kivétellel, hogy a nők reproduktív anatómiáját fordítottnak és alacsonyabb rendűnek tekintette. A nőknek „pontosan ugyanolyan szerveik vannak, de pontosan a rossz helyen” – írta Galénosz, a 2. században élt görög orvos. A 19. századra, az anatómia tudományának előrehaladtával ezt az elképzelést felváltotta a „kétnemű” modell, amelyben a férfit és a nőt külön kategóriaként fogták fel. A 20. század elején azonban Hirschfeld és néhány más európai szexológus új modellt dolgozott ki. Meglepő módon teóriáikban nyomokban sem lelhetők fel az evolúcióelméletnek és Charles Darwinnak a két nem eredetével és jelentőségével kapcsolatos felismerései, és nem is voltak összeegyeztethetők velük. Ez az alapvető tévedés még ma is látható a transzneműséggel kapcsolatos gondolkodásban.

Az 1859-ben megjelent, A fajok eredete című könyvében Darwin kifejtette az evolúciót mozgató kétféle szelekciót: a természetes és a szexuális szelekciót. Az előbbi esetében a különböző túlélési arányok, a másik esetében pedig a párválasztásban elért sikerek különbségei okozzák a szaporodási arányok változását. Az evolúció elmélete szolgál minden modern biológiai és orvosi tudomány alapjaként, amely a nemeket ősi kategóriákként, a túlélés és a szaporodás által formált és irányított szaporodási szerepekként értelmezi. A hímtestrészek a kicsi, mozgékony ivarsejtek (állatokban spermiumok), a női testrészek pedig a nagy, mozdulatlan ivarsejtek (állatokban petesejtek) termelésére irányulnak.

Az, hogy egy egyednek csak az egyik vagy mindkét nemhez tartozó testrészei vannak-e, a fajtól függ. Sok növény önbeporzó, ezeknél egyetlen példányon belül vannak a hím- és női ivarszervek. Egyes állatok – például a földigiliszták – hermafroditák, azaz hím és női nemi szaporítószervekkel egyaránt rendelkeznek. Mások, mint a krokodilok és a bohóchalak, a környezeti jelzések hatására képesek bármelyik nemű egyeddé fejlődni. Az ember azonban az összes többi emlőshöz hasonlóan vagy az egyik, vagy a másik nemhez tartozik, s ez a nem megváltoztathatatlan, már a fogantatáskor eldől. Az a tény, hogy léteznek „interszexuális” állapotok vagy ritka nemi fejlődési rendellenességek (DSD-k) – amely elnevezés a nemi szervek és a nemi mirigyek mintegy negyven különböző fejlődési rendellenességének gyűjtőfogalma –, semmit sem változtat ezen. E rendellenességekről a későbbi fejezetekben még szó lesz.

Darwin után a „férfi” és a „nő” bármilyen más, a szaporodási szerepekre irányuló és azok által alakított fejlődési pályáktól eltérő definíciójának eleve holtpontra kellett volna futnia. De Hirschfeld és az intézetben dolgozó kollégái számára Darwin mintha soha nem is létezett volna. Nem elég, hogy figyelmen kívül hagyták a nemek eredetét, ám még csak nem is tekintették őket különálló kategóriáknak. Hirschfeld megfogalmazása szerint minden ember „biszexuális”, de nem abban az értelemben, hogy mindkét nemhez vonzódik, hanem abban, hogy mindkét nemhez tartozik. A férfi és a nő – írta Hirschfeld – „absztrakció, kitalált szélsőség” volt. A homoszexuálisokat és a „transzvesztitákat” – Hirschfeld így nevezett mindenkit, azoktól kezdve, akik alkalmanként magukra öltötték a másik nem ruháit, egészen azokig, akik erősen és folyamatosan azonosulnak az ellenkező nemmel – egyszerűen köztes típusoknak tekintette, amelyek szokatlanul távol helyezkednek el ezektől a képzeletbeli végpontoktól.

Egy olyan ember számára, mint Wegener, aki nemet akart változtatni, a fenti elképzelések vonzók voltak. Ha a nemek különállók, és nem fedik egymást, akkor vajon lehetséges-e az átalakulás az egyikből a másikba? De ha a nem valójában inkább spektrum, akkor talán elég messzire el lehet mozdulni rajta ahhoz, hogy valamit átminősítsenek.

Amikor Wegener Hirschfelddel találkozott, az intézetben már kísérleteztek a nemi szervek sebészetével. Az orvos legkorábbi ismert páciense Dora (Rudolph) Richter volt. Rudolph 1891-ben született szegény földművescsaládban, s már egészen fiatalon szeretett női ruhákba öltözni. Hatéves korában megpróbálták eltávolítani a péniszét és a herezacskóját egy érszorítóval. 1922-ben Rudolphot kasztrálták az intézet felügyelete alatt, 1931-ben pedig eltávolították a péniszét, és mesterséges vaginát alakítottak ki rajta. Dora továbbra is az intézetben maradt demonstrációs páciens és szobalány gyanánt.

Wegener esetében Hirschfeldnek nagyra törőbb tervei voltak: meg akart próbálkozni a testkémia és a nemi szervek átalakításával. (Eugen Steinach osztrák endokrinológus munkája inspirálta, aki nőstény tengerimalac-bébikbe heréket, hímekbe pedig petefészkeket ültetett át abban a reményben, hogy a donor nemére jellemző viselkedésformákat tud kiváltani.) Kimerítő műtétsorozatra vette rá Wegenert. Először jött a kasztrálás és a penektómia, mint Richter esetében; majd egy fiatal nőből eltávolított petefészkek beültetése; végül pedig egy „természetes kivezető nyílás” – valószínűleg egy méhszövetből készített neovagina – kialakítása, vagy esetleg egy méhátültetési kísérlet.

A részletek nem világosak, mivel az intézet iratai megsemmisültek az 1933-as hírhedt náci könyvégetés során, amelyre a berlini operaház előtt került sor. Az egyetlen fennmaradt beszámoló a Man into Woman (Férfiból nő), Wegener emlékirata, melyet a műtétek között és után írt, s álnéven jelentetett meg. Úgy tűnik, hogy vagy ő nem értette, amit az orvosok mondtak neki, vagy pedig olyan ostobaságokat beszéltek, amelyek messze túlmutatnak a „biszexualitás” elméletén. Az emlékiratban például az áll, hogy Wegener hasában két petefészket fedeztek föl – ami lehetetlen, mivel két külső heréje is volt, s a férfi- és női ivarmirigyek ugyanabból a magzati szövetből fejlődnek ki. Wegener azt is hitte, hogy a műtétek befejezése után Lili a beültetett méhével és petefészkeivel képes lesz teherbe esni és gyermeket szülni. Azt ma már lehetetlen megállapítani, hogy ezt az orvosok mondták-e Einarnak, vagy csak az ő képzelgése volt.

Hirschfeld talán még akkor is ugyanennek a kezelésnek vetette volna alá Wegenert, ha elfogadja tényként Darwin felismeréseit, de bizonyára másképp fogalmazta és magyarázta volna meg mindezt. Átérezhette és akár enyhíthette volna Wegener nyomorúságát valami olyan műtéttel, amely jobban hozzáigazítja a testét a kívánságaihoz, és lehetővé teszi, hogy a legtöbb helyzetben nőként tekintsenek rá a világban, s nem sugalmazza azt, hogy Wegener elmozdulhat a nem létező nemi spektrum női vége felé. Ezzel sok későbbi zűrzavart – és jelentős mértékű szexizmust – el lehetett volna kerülni.

Nem akarom méltatlanul elítélni Hirschfeldet, aki rendkívül bátor és előrelátó volt. Támogatta a nők választójogát, s kampányolt a férfiak közötti homoszexuális kapcsolatok büntethetőségének megszüntetéséért, bár ez komoly veszélybe sodorta őt a nácik hatalomra jutása után. (Ő maga is meleg volt, és a saját értelmezése szerint „transzvesztita”, aki Magnesia néni néven gyakran megfordult a berlini transzvesztiták világában.) A probléma az volt, hogy a biszexualitásról szóló elmélete, amely a kutatók és az orvosok későbbi nemzedékei számára irányt szabott, magában hordozta a nőknek a férfiakkal szembeni természetes kisebbrendűségét és alárendeltségét, valamint a nemi sztereotípiáknak való megfelelést annak részeként, ami valakit férfivá vagy nővé tesz.

Persze nem voltak felvilágosultabbak azok sem, akik a korábbi „kétnemű” modellt vallották: ők a férfiakat és a nőket különálló és megváltoztathatatlan csoportokként értelmezték, ahol az előbbiek természetesen dominánsak és felsőbbrendűek. Az ilyen gondolkodásmód nem kevésbé szexista – ám a bizonyítékok fényében jobban korrigálható. Ha a nemek elkülönülnek egymástól, akkor egy sikeres női tudós, költő vagy vezető létezése csapás a feltételezett hierarchiára. Ha azonban a nemek egymásba olvadnak, akkor az ilyen nőket egyszerűen kevésbé nőiesnek lehet tekinteni, mint akik inkább kivételek, nem pedig az ugyanolyan megbecsülés mellett szóló érvek megtestesítőinek. És ha az olyan felszínes jellemzők, mint az öltözködés, a megjelenés és a viselkedés megváltoztatását az adott személy nemi spektrumon való mozgásaként értelmezzük, akkor az a nő, aki elutasítja e sztereotípiákat, azt bizonyítja, hogy ő kevésbé nő, és nem azt, hogy mindezek nem szükségesek a nőiességhez.

Ez a mélyen beágyazódott szexizmus jól látható a Man into Woman című könyvben. Lili a női mivoltára vonatkozó igényét úgy írja le, hogy részben a beígért anatómiai változásokra támaszkodik – gyermeket szeretne, „hogy a legegyértelműbben meggyőződhessek arról, hogy eleve nő vagyok”. De leginkább Lili jellemében bízik, amely annyira különbözik Einarétól. „Leleményes, okos, minden iránt érdeklődő, gondolkodó és megfontolt férfi”, és „szeleburdi, szeszélyes, rendkívül felszínesen gondolkodó nő, aki rajong az öltözködésért és az élvezetekért, […] gondtalan, logikátlan és önfejű”. A művészet, Einar szenvedélye Lilit nem érdekli: „Nem művész akarok lenni, hanem nő.” Ez bizonyára bántotta Gerdát, aki művész és nő is volt egy személyben. És vajon mit érzett akkor, mikor Lili bejelentette: neki az a szíve vágya, hogy „valódi nőként végleg kiteljesedjen, akit védelmez az élettől az ő erősebb lénye, a férje”?

A műtétek után a dán király új útlevelet állított ki Lili számára, amelyben nőként tüntette fel, és érvénytelenítette Einar és Gerda házasságát. Lili hamarosan eljegyezte magát Claude Lejeune műkereskedővel, de már nem tudtak összeházasodni. A „szenvedés mélységei” után, 1931. szeptember 13-án meghalt szívelégtelenségben, melyet valószínűleg szervkilökődés vagy fertőzés okozott. Ám ő úgy élte meg mindezt, hogy érdemes volt.

„Tizennégy hónapig tartó életemmel bebizonyítottam, hogy én, Lili, életerős vagyok, és jogom van az élethez – írta, amikor már közeledett a vég. – Lehet mondani, hogy tizennégy hónap nem sok, de számomra egy teljes és boldog emberi élet volt.”

Lili halála után két évtizedig úgy tűnt, hogy a nemváltoztatás gondolata feledésbe merült. Bizonyos szempontból ez furcsa volt, hiszen az orvostudomány fejlődése miatt sokkal kevésbé lett volna kockázatos. Az 1930-as években a tudósok kidolgozták, hogyan lehet nemi hormonokat szintetizálni, az 1940-es években pedig általánosan elterjedtek az antibiotikumok. A német orvosok azt állították, hogy el lehet tolni a férfiakat egy feltételezett spektrum női vége felé. Wegener megjárta ezt az utat – és megírta róla a beszámolóját. Miért is ne töprenghetnének ugyanezen a kérdésen más férfiak is, akikben hasonló vágyak rejtőznek?

***

„Volt katonából szőke szépség: a bronxi fiatal műtéti átalakítása” – harsogta a New York Daily News 1952. december 1-jén. Egy huszonhat éves New York-i fiatal, George Jorgensen két évvel korábban Európába utazott, mert elbűvölte őt az a hír, hogy a svéd orvosok valamilyen kezelést nyújtanak a hozzá hasonló férfiaknak. Miközben Koppenhágában meglátogatta a rokonait, találkozott dr. Christian Hamburgerrel, a Hirschfeld munkásságát jól ismerő endokrinológussal. Hamburger „transzvesztitaként” diagnosztizálta őt, és ingyenesen vállalta a kezelését, lényegében azért, hogy kísérleteket végezhessen rajta.

George kisfiúként meglehetősen hétköznapinak tűnt. De a szívében nagyon nyomorultul érezte magát, gyűlölte a férfias ruhákat és játékokat, s szerelmes lett más fiúkba. Felnőttként homoszexuális kalandokba keveredett, amelyeket erkölcstelennek tartott. Ahogy később írta, arra vágyott, hogy nőként, ne pedig férfiként viszonyuljon a férfiakhoz. A második világháború befejeződése után behívták katonának, ahol még jobban elfordult a férfiak világától. Még jóval európai utazása előtt szerzett valahonnan ösztrogént, és orvosi felügyelet nélkül elkezdte szedni.

Hamburger három lépésben kezelte Jorgensent: pszichiátriai és fizikai vizsgálatok után további női hormonokat adott neki, majd 1951 és 1952 folyamán kasztrálást és penektómiát végzett rajta, több lépésben, valamint plasztikai műtétet, hogy a külső női nemi szervek látszatát keltse. Végül segített páciensének egy női névre kiállított amerikai útlevél megszerzésében. Hálája jeléül Jorgensen a Christine nevet választotta.

Hamburger és kollégái nem úgy gondoltak magukra, mint akik megváltoztatták Jorgensen nemét. Homoszexuális férfinak tekintették, akibe a „transzvesztitizmus” olyan mélyen belegyökerezett, hogy az elégedett élethez a lehető legteljesebb mértékben nőnek kellett mutatkoznia. Jorgensen volt az, aki – az amerikai sajtó segítségével – női mivoltát vállalta. Mikor 1953 februárjában leszállt New Yorkban, több száz jóakaró és újságíró várta.

– Örülök, hogy újból itthon lehetek – mondta nekik. – Melyik amerikai nő ne örülne?

Bár élete végéig panaszkodott a tolakodó tudósítások miatt, az életrajzírók arra a következtetésre jutottak, hogy ő maga adta a tippet a riportereknek. Ez tette őt világhírűvé. Miután kipattant műtétjének híre, az azt követő huszonöt nap alatt a hírcsatornák ötvenezer szóban tudósítottak róla. A The American Weekly vasárnapi újságmellékletében megjelent élménybeszámolója 25 ezer (mai pénzben számolva 240 ezer) dollárt hozott neki, és hetven országban jelent meg. A „nemátalakítás” hamarosan „Christine-műtétként” vált ismertté.

Lili Elbe története szenzációt keltett, de az Európán halála után nem sokkal végigsöprő borzalomban gyorsan elfelejtődött. Ezzel szemben Jorgensen története, amely egy nagyon is amerikai önmegvalósításról és újraértékelésről szólt, egy mindaddig elképzelhetetlen lehetőséget sugallt más férfiaknak, akik korábban talán elvetették volna a nemváltoztatás iránti vágyakozásukat, vagy eltemették volna magukban a „belső nő” gondolatát. És új fejezetet nyitott a nemiség több évtizedes, elmosódott és változékony, nem pedig bináris és rögzített fogalmának újragondolásában.

Ennek a narratívának a formálása most már az újságírók és az orvosok kezében volt. Dicsérték Jorgensen külsejét – és elsiklottak a műtétek következményei és részleges eredményei fölött. (A dániai beavatkozás után Jorgensennek csak külső nemi szervei voltak. 1954-ben New Jersey-ben újabb beavatkozáson esett át, melynek során a combjáról vett bőrből sekély neovaginát alakítottak ki.) Sok olvasó kétségtelenül szó szerint értelmezte a „nemváltoztatás” kifejezést. Hiszékenyen ismételgették Jorgensen homályos állításait a veleszületett interszexuális állapotról, és azon állítását, hogy a nemiség valójában csak valamiféle spektrum. A szüleinek írt levelében, amelyet széles körben terjesztettek, azt állította, hogy hormonális egyensúlyhiányt diagnosztizáltak nála.

„A természet – írta – hibát követett el, amelyet én kijavítottam, és most már a lányotok vagyok.”

1957-ben azt mondta egy interjú során, hogy „az emberek, a férfiak és a nők, egyaránt kétneműek. Bármelyik férfi vagy nő legfeljebb 80 százalékban lehet férfi vagy nő.”

Christian Hamburgert, aki Dániában Jorgensent kezelte, kérések özönével ostromolták férfiak a világ minden tájáról, de ő mindenkit visszautasított. Egy New Yorkban praktizáló orvos viszont ráakaszkodott Jorgensen hírnevére, s a genderorvoslásra gyakorolt tartós befolyásával mindenki mást felülmúlt.

Harry Benjamin, a német endokrinológus, aki nem sokkal Lili Elbe halála előtt meghívta Hirschfeldet egy amerikai előadó körútra, hétpróbás csirkefogóként kezdte a karrierjét. 1913-ban érkezett New Yorkba egy szélhámos asszisztenseként, aki „teknősbéka-kezelést”, egy tuberkulózis elleni hamis vakcinát árult. A csalás lelepleződött, és Benjamin átállt a tesztoszteronfokozó étrend-kiegészítők és a vazektómia öregedés elleni kezelésként való reklámozására. (Egyik sem vált be – bár mindkettőt kipróbálta magán, s ez igencsak jó reklámnak bizonyult, mert százegy éves koráig élt.)

Miután 1953-ban egy vacsorán találkozott Jorgensennel, Benjamin lett az endokrinológusa. Már több éve hirdette a Hirschfeld-féle eszméket, és most a lány hírneve felerősítette a hangját. Egy 1954-es szimpóziumon, amelyet a The American Journal of Psychotherapy szponzorált, azt állította, hogy mindenki „férfi és női összetevők keverékéből” áll, s hogy a férfi „transzszexuálisok alkati nőiességgel rendelkeznek, talán egy kromoszóma-rendellenesség által előidézett nemi zavar miatt”. Hirschfeldhez hasonlóan ő is észszerűnek vélte hormonokkal és műtéttel kezelni őket (noha jó ideig nem talált olyan sebészt, aki együttműködött volna vele). A legtöbb orvos őrültnek tartotta az ilyen embereket, s a korban megszokott barbár módszerekkel kezelte őket, beleértve saját nemük hormonjainak túlzott adagolását és az elektrosokkot is.

1963-ban Benjamin megkezdte egy másik, az ellenkező nemmel azonosuló páciens kezelését is, aki ugyanolyan fontos szerepet játszott a karrierjében, mint Jorgensen, bár csak a színfalak mögött. Reed (Rita) Erickson, egy transzszexuális férfi, aki 1917-ben lánynak született, nagy vagyon örököse volt, s finanszírozta a Benjamin által vezetett kutatási szimpóziumok egész sorozatát. Egy évtizeddel később ezekből állandó szervezet lett, a Harry Benjamin Alapítvány, amelyet 2006-ban átkereszteltek a Transzneműek Egészségügyi Világszövetsége (World Professional Association for Transgender Health, WPATH) névre. Ez még mindig a világ legbefolyásosabb szervezete az adott területen. Erickson a Benjamin által vezetett kutatócsoportot is támogatta, melynek célja egy amerikai nemváltoztatási program létrehozása volt. A csoport többi tagja között ott volt az új-zélandi John Money, aki a Harvardon tanult pszichológiát, mielőtt a Johns Hopkins Egyetemre került.

A genderorvoslás történetében ez azon pillanatok egyike volt, mikor az asztrológusok szerint jól álltak a csillagok. Benjamin úgy vélte, hogy a nemiség egy spektrum, amelyen farmakológiai és sebészeti eszközökkel jól mozgathatók azok az emberek, akik az ellenkező nemhez kívánnak tartozni. Money úgy vélte, hogy nem is a teste tesz valakit férfivá vagy nővé, hanem az, hogy milyen sztereotip nemi szerepekben nevelkedett. A szóban forgó elképzelések együtt új elméletet alkottak a másik nemmel való azonosulás eredetéről és jelentéséről, valamint arról, hogy ezzel kapcsolatban mi a teendő.

A fenti gondolkodásmódban a lányok és a nők olyan emberek voltak, akiket kora gyermekkorukban sztereotip nőiességre tanítottak, s arra neveltek, hogy legyenek dekoratívak, háziasak és engedelmesek. A fiúkat és a férfiakat sztereotip férfiasságra tanították, s ők aktív, kifelé forduló és uralkodó emberekké váltak. Néha azonban a szocializáció félrecsúszhat. Előfordulhat, hogy valaki a saját nemére erősen atipikusan nő fel, talán még az ellenkező nem tagjának is érzi magát, és átveszi annak a nemnek a társadalmi szerepét. Ilyen esetekben a legbölcsebb és leginkább jóindulatú intézkedés a test megváltoztatása, hogy a személyt az ellenkező nem tagjaként vissza lehessen illeszteni az élet „természetes” rendjébe.

Money hozzájárulása nem csupán elméleti jellegű volt. Megértéséhez egy kis kitérőt kell tenni a modern orvostudomány ma már egyik legdicstelenebbnek tartott epizódjához: a nem egyértelmű nemi szervekkel született csecsemők – az úgynevezett interszexuális betegségekben szenvedők egy maroknyi alcsoportja – sterilizálásának és nemi átalakításának kérdéséhez. Manapság a kezelés általában konzervatív. Az orvosok letapogató vizsgálatokkal (MR, ultrahang, röntgen), vérvizsgálatokkal és kariotipizálással (kromoszómák meghatározása) kiderítik a gyermek valódi nemét, és diagnosztizálják az állapotát. A plasztikai műtéteket egyre inkább elhalasztják, amíg a gyermek elég idős nem lesz ahhoz, hogy beleegyezését adhassa. Money elméletei azonban intervencionista megközelítéshez vezettek – ami szörnyű következményekkel járt a csecsemők jövőbeli termékenységére, szexuális egészségére és jóllétére nézve.

Money úgy vélte, hogy amit ő genderszerepeknek nevezett, vagyis „mindaz, amit egy személy mond vagy tesz annak kimutatása érdekében, hogy fiú- vagy férfi-, lány- vagy női státuszban van-e”, az élet első harminc hónapjában alakítható – és utána megváltoztathatatlan. Ezért arra a következtetésre jutott, hogy egy mikropénisszel született kisfiú vagy egy megnagyobbodott csiklóval született kislány ugyanolyan boldogan nevelkedhet bármelyik neműként, amennyiben a döntés korán megszületik, és a szülők nem tétováznak. Mivel sokkal könnyebb volt a nemi szervek női, mint férfijellegét kialakítani, többnyire fiú csecsemők voltak azok, akiknek a nemét megváltoztatta. A normális kromoszómákkal, de rendellenes nemi szervekkel rendelkező fiúk szüleinek rutinszerűen azt tanácsolta, hogy kasztráltassák és operáltassák meg gyerekeiket, hogy nőiesnek tűnjenek, és neveljék őket lányként.

Money 1967-ben találkozott azzal a pácienssel, aki megalapozta, majd végül meg is törte a hírnevét. 1965 végén a kanadai Reimer házaspárnak egypetéjű ikerfiai születtek. Mikor a csecsemők hét hónaposak voltak, rutinszerű körülmetélésen estek át. A kauterizáló berendezés váratlan áramlökése a nagyobbik fiú péniszét menthetetlenül megégette. Miközben a házaspár azon gyötrődött, hogy mit tegyenek, véletlenül látták, amint Money a televízióban bemutatja elméleteit. Írtak neki, és ő biztosította őket arról, hogy ha a gyermeket lányként nevelik, akkor ő is annak fogja hinni magát. Vonakodva beleegyeztek.

A kasztrációt elvégezték, a gyermek nevét Bruce-ról Brendára változtatták, s Reimerék megpróbálták elfelejteni, hogy valamikor ikerfiaik voltak. Money több mint egy évtizeden keresztül dicsérő szavakkal írt az általa „John/Joan”-esetnek nevezett ügyről. A kicsi „lány” boldog és nőies volt, szerette a babákat és a házimunkát. Az ikertestvére normális, durva és vad fiú volt. Az esetet vég nélkül idézték annak bizonyítékaként, hogy a nemi identitást a korai gyermekkorban társadalmilag konstruálják.

Ám a valóságban a nemet váltott fiú se boldog, se pedig nőies nem volt. Money eltúlzott minden arra utaló jelet, hogy a gyerek elfogadta a lánylétet, és eltitkolta a kínos igazságot, hogy pubertáskorában elkezdett ragaszkodni ahhoz, hogy fiúnak tekintsék. Végül Reimerék elmondták az igazságot a gyermeküknek, aki felvette a David nevet, s visszanyerte férfiidentitását. Felnőttként műtéteken esett át neopénisz kialakítása céljából, feleségül vett egy nőt, akinek már voltak gyerekei, és próbált megállapodni.

A történet azt követően került nyilvánosságra, hogy Milton Diamond szexológus kutató, aki meg volt győződve arról, hogy Money elméletei abszurditások, megkereste David Reimert. 1997-ben John Colapinto újságíró a Rolling Stone magazin díjnyertes cikkében, majd könyvben dolgozta fel a sztorit. A történet tragikus elemekkel egészült ki: 2002-ben Brian, David ikertestvére antidepresszáns-túladagolásban halt meg, két évvel később, harmincnyolc évesen pedig David fejlövéssel végzett magával. A nemváltoztatása és a halála között világszerte több ezer gyermeket sterilizáltak és neveltek föl a másik nem tagjaként, részben azért, mert David lányként élt élete állítólag olyan csodálatos sikerrel járt.

David Reimer esetét ma néha felhasználják amellett szóló érvként, hogy a nemi identitás érzése veleszületett állapot – hisz valamilyen módon még akkor is tudta, hogy valójában fiú, mikor azt mondták neki, hogy lány –, és úgy érvelnek, hogy az emberek az ellenkező nemmel azonosulnak, amikor ez a belső érzék ellentmond a biológiai nemüknek. De ebből nem lehet erre következtetni. A realitás az, hogy Reimer valójában fiú volt, s amikor Money és a szülei mást mondtak, akkor hazudtak. Nem ez a belső érzés tette őt fiúvá, mint ahogy egy biológiailag nőneműt sem tesz hímneművé az, ha fiúnak érzi magát. A következő fejezetben bővebben szó esik az ellenkező nemmel azonosuló gyermekek érzéseinek jelentőségéről.

David Reimer még meg sem született, mikor Benjamin, Money és kutatócsoportjuk először találkozott. Más csecsemőkön végzett hasonló műtétek azonban már felkészítették a Johns Hopkins sebészeit a felnőttkori nemátalakításra. Az első ilyen műtétre 1965-ben kerítettek sort, mindenféle felhajtás nélkül. Ám nem sokáig maradt titokban. 1966 októberében a New York Daily News pletykarovatában cikket közöltek Avon Wilsonról, arról a „lenyűgöző lányról, aki bevallotta, hogy alig egy évvel ezelőttig még férfi volt”.

Ugyanebben az évben jelent meg Benjamin legnagyobb munkája The Transsexual Phenomenon (A transzszexuális jelenség) címmel. A „transzszexuális” szót a nemátalakító operációkat ellenző David Cauldwell szexológus alkotta meg, de Benjamin volt az, aki népszerűsítette, és utána gyorsan elterjedt a használata. A könyvet több mint fél évszázaddal később olvasva déjà vu érzésünk támad. Keveri és összeilleszti a transzszexualitás magyarázatait, melyek közül egyik sem összeegyeztethető az evolúcióelmélet, a fejlődésbiológia vagy a gyermekpszichológia jelenlegi felfogásával, ám ilyen vagy olyan formában még ma is idézik őket.

Az egyik ilyesfajta magyarázat Hirschfeld nemi spektrumának egy változata. „Minden Ádám tartalmazza Éva elemeit, és minden Éva magában hordozza Ádám nyomait, fizikailag és pszichológiailag egyaránt” – írja Benjamin. A transzszexuálisokat is úgy jellemzi, mint akik a test és a lélek rossz párosításától szenvednek: „Anatómiai nemük, azaz testük alapján férfiak. Pszichológiai nemüket, vagyis az elméjüket tekintve nők.” Máshol bevezeti a nem – mint több összetevőből álló additív tulajdonság – új modelljét: „kromoszomális, genetikai, anatómiai, jogi, ivarmirigy szerinti, germinális [petesejt- vagy spermiumtermelés szerinti], endokrinális [hormonális], lélektani és társadalmi”. Végül pedig rábólint Money elméleteire. Miután a „társadalmi nem érzése” – az „érzelmek, attitűdök, vágyak és önmeghatározás” valamiféle ötvözete – állandósul, ha ez nincs összhangban a biológiai nemmel, akkor a biológiai nemnek kell „engednie”.

Távolról sem volt könnyű megszerezni a műtéti jóváhagyást Benjamin új klinikáján. Követelmény volt, hogy a páciensek mentálisan stabilak legyenek, s évek óta az ellenkező nemmel azonosítsák magukat. Ha az orvosok úgy gondolták, hogy az állapotuk mulandó, és heteroszexuálisként fognak élni a megszerzett nemükben, elutasították őket. A klinika soha nem végzett sok műtétet – az első harminc hónapban mindössze huszonnégyet, s pácienseiket több mint kétezer jelentkező közül választották ki. Nem is maradt fenn sokáig az intézmény. A belső ellenállás dacára megkezdte működését, aztán 1979-ben bezárták.

De addigra az Egyesült Államokban már legalább ötven nemátalakító klinika működött – több közülük a Johns Hopkinsban képzett személyzet vezetésével –, és körülbelül ezer átoperált transzszexuális volt. Christine Jorgensen a transzszexualitás koncepciójának bizonyítéka lett, sokkal inkább, mint Lili Elbe az ő rövid, fájdalommal teli életével. Harry Benjamin kezei által valóban jelenséggé vált.

***

Talán még soha nem volt olyan nagy érdeklődésre számot tartó bulvársztori, mint a Corbett kontra Corbett per, amelyben Arthur Corbett, a későbbi harmadik Rowallan báró, meggyőzött egy brit bírót, hogy tegye semmissé az April Ashley-vel kötött házasságát. A férfi tősgyökeres etoni volt, egy skót cím örököse és a Costa del Sol-i Jacaranda Club tulajdonosa; a nő egy liverpooli nyomornegyedben született, s egy párizsi burleszkklubban dolgozott táncosnőként. 1963-ban házasodtak össze, de szinte azonnal el is váltak, és néhány évvel később a nő tartásdíjat követelt, a marbellai villával egyetemben. A férfi azt akarta, hogy a házasságot nyilvánítsák érvénytelennek – arra hivatkozva, hogy a nő valójában nem is nő.

Ashley korai évei, mikor még George Jamieson néven élt, sok közös vonást mutattak Wegener és Jorgensen életével. Ilyen volt a másságról való szomorú meggyőződés, valamint a lánytársaság és a lányos programok előnyben részesítése. A kereskedelmi tengerészetnél befutott rövid és dicstelen karrier, egy sikertelen öngyilkossági kísérlet és egy elmegyógyintézeti kezelés után a párizsi Carrousel éjszakai klubba került, ahol 1955-ben, húszévesen, Toni Arthur néven nőimitátorként kezdett fellépni. A többi előadóművész közül sokan ösztrogént szedtek, hogy gömbölyűbb formákra tegyenek szert, és ő is ezt tette. Három évvel később a klub sztárja, Coccinelle (ez franciául katicabogarat jelent) átoperáltatta magát Casablancában egy feltörekvő sebésszel. Georges Burou csak annyit kérdezett a pácienseitől, hogy tudnak-e fizetni – több ezer dollárt, már érkezéskor, lehetőleg utazási csekkekben. Jamieson takarékoskodni kezdett, levelet írt Burou-nak, és 1960-ban repülőre ült.

A szülész-nőgyógyász végzettségű Burou a női kismedencei tájékról szerzett ismereteire támaszkodva forradalmian új technikát talált fel a férfianatómia sebészi megváltoztatására, hogy az alany nőiessé váljon. A transzszexuálisoknak többé nem kellett drága és megterhelő műtétsorozaton átesniük, amelynek során a péniszt és a herezacskót eltávolították, s más testrészről származó bőrrel kibélelték a neovaginális üreget. Ehelyett Burou egyetlen „vaginoplasztikai” műtét során eltávolította a pénisz és a herezacskó belső részeit, de megtartotta a bőrt és az idegeket, így a hüvely és a szeméremajkak példátlanul meggyőző hasonmását tudta létrehozni. Nem ragaszkodott ahhoz, hogy a nemátalakító műtétet kérő férfiak korábban nőként éljenek, és nem is részesítette őket tanácsadásban. Egyetlen feltétele az volt, hogy szerinte nőnek nézzenek ki. „Sok embert elküldök, ha nem vagyok megelégedve a nőies tulajdonságaikkal és megjelenésükkel” – mondta 1970-ben a Sunday Mirror újságírójának.

Burou talán leghíresebb páciense Jan Morris volt, aki James néven, egyedüli újságíróként, elkísérte az Everestet meghódító 1953-as expedíciót. Morris 1972-ben esett át a műtéten Casablancában, és két évvel később megjelent önéletrajza, a Conundrum sokban hozzájárult Burou képességeinek elhíreszteléséhez. Burou csúcsidőszakában naponta legalább két műtéti kérelmet kapott, s egy-egy beavatkozás mindössze egy órát vett igénybe. Évekig üzleti titokként őrizte módszereit, de miután 1974-ben egy stanfordi konferencián bemutatta eljárását, világszerte sok követője akadt.

Casablancából Jamieson visszatért Párizsba. Ott találkozott Arthur Corbett-tel, aki nős volt, négy gyermeket nevelt, bár távolról sem volt hűséges a feleségéhez. Már régóta gyakorolta az erotikus célú átöltözést, s felkereste Ashley-t, mert lenyűgözte az átváltozás, amelyről a transzvesztita pletykákból értesült. Segített neki, hogy April Ashley-re változtassa a nevét, és új útlevelet kapjon, melyben a neme nőként volt feltüntetve. A nő iránti megszállottsága véget vetett a házasságának.

Ashley divatmodellként kezdett dolgozni. Ekkor egy ismerőse észrevette a hasonlóságot Toni Arthurral, a nőimitátorral, s szólt a Sunday People-nek. A modellmunkák elapadtak, és születőben lévő színészi karrierje hirtelen elhalt. De a nyilvánosság nem tántorította el Corbettet. Valójában Ashley transzszexualitása jelentette a vonzerőt számára, és hosszas interjúkat adott a bulvársajtónak az eljegyzésükről. 1963-ban összeházasodtak, és a nő az új útlevelével igazolta személyazonosságát. Két hónap múlva azonban elváltak, s amikor néhány évvel később Ashley követelte a ház tulajdonjogát, melyet állítólag a férfi ígért neki, Corbett megpróbálta érvényteleníttetni a házasságot.

Ashley számára az 1969-es meghallgatás maga volt a teljes megsemmisülés. „A mesterségesen kialakított üreg használatával történő közösülés soha nem lehetett valódi közösülés” – döntött Lord Ormrod bíró. Viselkedése „a gyakorlott nőimitátorra emlékeztetett”. Az a következtetése volt a legmegdöbbentőbb, hogy „az ellenérdekű fél nem nő, és nem volt az a házasságkötés időpontjában sem, hanem mindenkor férfi volt”. Szerinte irreleváns, hogy Corbett tudta, hogy Ashley transzszexuális. Csak egy férfi és egy nő egyesülése jelenthet házasságot. Ashley és Corbett pedig mindketten férfiak voltak.

A döntés a brit jogban megalapozta azt, hogy – legalábbis a házasság szempontjából – a férfi és a nő tisztán biológiai fogalom. Mivel semmilyen műtét nem változtathatja meg a biológiai nemet, egyetlen transzszexuális sem házasodhat az új nemi szerepében. Mivel az Egyesült Királyság Egészségügyi Szolgálata alkalmanként már akkor is végzett nemváltoztató műtéteket, ez azt jelentette, hogy a brit állam hajlandó volt fizetni azért, hogy egy férfi testét úgy alakítsák át, hogy hasonló legyen a női testhez, de azért nem, hogy az illető házasságot köthessen, mivel a nővel való egyesülés gyakorlatilag és társadalmilag lehetetlen, a férfival való pedig törvénytelen lenne. (Akkoriban a kézenfekvő megoldás – az azonos neműek házasságának engedélyezése – elképzelhetetlen volt.)

Visszatekintve a transzszexualizmus első fél évszázadára, egyértelmű: a hivatalnokok sokáig úgy értelmezték, hogy amit tesznek, az egy kisszámú rendellenes helyzetnek a megoldása, és e feladatot különböző mértékű együttérzéssel és logikai következetességgel végezték. Két hosszú távú társadalmi tendencia befolyásolta döntéseiket, bár ezt általában nem ismerték fel: a bürokrácia fokozódása és a személyiség egyéni, nem pedig közösségi felfogása felé való elmozdulás.

Férfinak vagy nőnek lenni mindig is jogi jelentőségű volt, mivel a kormányok kezdettől fogva különbözőképpen kezelték a férfiakat és a nőket, s nem csak a házasság tekintetében – például a szavazás, a földtulajdon és az öröklés terén, valamint az arra vonatkozó törvények alapján, hogy melyik házastárs verheti vagy zárhatja el a másikat, és ki rendelkezik a pénz felett. Ezek a törvények azonban – szinte kivétel nélkül a nők kárára – valójában nem határozták meg a nemeket. Nem is tűnt szükségesnek: a férfiakat és a nőket szinte mindig meg lehetett különböztetni első ránézésre. Az a néhány ember, akinek sikerült átöltöznie és az ellenkező nem képviselőjének „eladnia” magát, állandóan ki volt téve a lelepleződés veszélyének. A test ruhátlanul nem tudott hazudni.

Lili Elbe esetében az volt a nyilvánvaló változás, hogy a műtétek után már nem csupán egy transzvesztita volt, akinek meztelenségében lelepleződik a mesterséges átalakítása. Kevésbé nyilvánvaló, hogy az egyének és a kormányok közötti kapcsolat formálisabbá vált. A 19. századtól kezdve a kormányok az emberek életének egyre több aspektusát rögzítették és kötötték különféle engedélyekhez, születési anyakönyvi kivonatokkal, útlevelekkel, jogosítványokkal, nyugdíjjogosultsági nyilvántartásokkal, adószámokkal és így tovább. Ezeken szinte mindig szerepelt az illető neme. Férfinak vagy nőnek lenni most már részben azt jelentette, hogy mi van feltüntetve e papírdarabokon. Aki megváltoztatta a testét, annak ez lehetőséget kínált arra, hogy megerősítse az új nemre vonatkozó igényét: meg kellett győznie egy bürokratát, hogy változtassa meg a szóban forgó papírokat.

Amerikában a decentralizált születési és házassági nyilvántartás következetlen döntéseket eredményezett. 1955-ben Tamara Rees, egy transzszexuális férfi, aki egy évvel Christine Jorgensen műtétje után Hollandiában esett át műtéten, egy renói templomban férjhez ment egy férfihoz. A megyei hivatalnok kijelentette, hogy nem hajlandó a látszaton túltekinteni, s hogy „amíg női ruhában jönnek be ide, addig nők”. Ám négy évvel később, mikor Jorgensen és vőlegénye házassági engedélyt kért New Yorkban, a nő hírneve közelebbi vizsgálatra késztette az ügyintézőket. Ügyvédje rámutatott az útlevelére, amelyben nőként volt feltüntetve, valamint Harry Benjamin levelére, melyben az állt, hogy „nőneműnek kell tekinteni”. Ennek ellenére a városi hivatalnok úgy döntött, hogy születési anyakönyvi kivonata, amelyet nem tudott megváltoztatni, kizárja, hogy férfival kössön házasságot.

Összességében a tendencia az alkalmazkodás felé mutatott. 1965-re tíz amerikai állam engedélyezte, hogy a műtétet követően a transzszexuálisok megváltoztathassák a születési anyakönyvi kivonatukban szereplő nemet. Bár ez az Egyesült Királyságban nem volt lehetséges, a Conundrum című könyvben Morris a helyi megyei tanács, az útlevélhivatal, az anyakönyvi hivatal és a társadalombiztosítási hivatal bürokratáinak sokaságáról számol be, akik zökkenőmentesen és hatékonyan átírták a nemét a dokumentumaiban, miután visszatért Casablancából.

Eközben a társadalmi szerepekkel, például a férfival és a nővel, valamint a házasság intézményével kapcsolatos közgondolkodás egyre individualistábbá és atomizáltabbá vált. A How Sex Changed: A History of Transsexuality in the United States (A biológiai nem változásai – A transzszexualitás története az Egyesült Államokban) című, 2002-ben megjelent, lenyűgöző és átfogó könyvében Joanne Meyerowitz, a Yale Egyetem munkatársa azt állítja, hogy Jorgensen 1952-es nemváltoztatása és 1989-es hólyagrákban bekövetkező halála között megváltozott a nőiesség ismérve az amerikai jogban és a gyakorlatban. Azáltal, ahogyan az orvosok, újságírók és jogászok írtak és beszéltek Jorgensenről és más transzszexuálisokról, új gondolkodásmódot alakítottak ki arról, hogy mit jelent nőnek lenni. Többé már nem annak a fajta testnek a birtoklása volt, amely teherbe eshet. Ekkor már a női lét belső érzésével párosult fogékony heteroszexuális szexre való képesség, John Money nemi szerepekkel kapcsolatos felfogásának szubjektív verziója jelentette a nőiséget.

A biológiai nem szaporodási képességként való meghatározása természeténél fogva közösségi definíció. Arról szól, hogy az egyén milyen szerepet játszik a saját faján belül

Borító