Hurrikán Copyright © 2024 Emma ZR

© Emma ZR 2024 www.emmazr.hu

Borító: Pálkovács-Utassy Dóra

Szerkesztő: Kozma Réka

Korrektor: Kótai Katalin

Minden jog fenntartva.

A könyvből a jogtulajdonos engedélye nélkül sem részleteket, sem az egész könyvet semmilyen formában nem lehet sokszorosítani, másolni, terjeszteni. Ideértve az elektronikus vagy mechanikus módon, a nyilvános előadást, a hangoskönyvet, a televízió- és rádióadást, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést, információrögzítés vagy az átdolgozás bármely formáját az 1999. évi LXXVI. szerzői jogról szóló törvény alapján.

EPUB ISBN:978-615-82457-0-8

Ennek a történetnek a megírása jó pár évvel ezelőtt kezdődött el. Akkoriban közösen kezdtünk el írni egy regényt a barátnőmmel, Sz. E.-vel. A sztori azóta nagyon megváltozott, ki lett csavarva-facsarva, rengetegszer átírva.

Ez egy fontos emlék számomra.

Egy emlék arról, hogy már akkor is volt valaki, aki hitt bennem, aki ösztönözni akart… eredménytelenül. De a hit fontos.

A hitnek ereje van.

Azóta megtanultam, hogy ha elesünk, fel lehet állni, és fel is kell állni.

És bármire képesek vagyunk.

Cica. Tudom, hogy a regényeimben idáig se jutsz el, de azért szeretném leírni, hogy hálás vagyok neked.

Lejátszási lista

ѻ Gypo Circus, Szirota Jennifer: Gyere kicsi

ѻ Dido: Hurricanes

ѻ Green Day: Boulevard of Broken Dreams

ѻ Metallica: Nothing Else Matters

ѻ t. A. t. u.: Show Me Love

ѻ Thirty Second to Mars: Hurricane

ѻ Michele Morrone: Angels

ѻ Michele Morrone: Another Day

Carolyn

Hamarosan itt lesz.

Az asztal két falapját kék gyanta tartotta össze középen, mintha egy folyó szelné ketté a hatalmas, nehéz bútort. Aprólékos megmunkálással alakították ki a medret, néhány kavicsot is szórtak bele, amire aztán ráengedték a tiszta, kék színnel ragyogó anyagot.

Ujjaimat végighúztam a sima felületen. A fa sötétbarna árnyalata melegséget sugárzott, de valójában hideg és merev.

A légkondi folyamatosan hűtötte a szobát, meztelen karomon libabőr futott végig, a lábamat fázósan keresztbe raktam. Az iPad lezárva hevert előttem, az előttem lévő fémtartóban tollak várakoztak.

Az órámra néztem: elmúlt tizenegy.

Továbbra sem tudja tartani az időpontokat.

Leroy befejezte a telefonja nyomogatását, koppant a bútoron, ahogy letette. Beletúrt világosszőke hajába, unottnak és közönyösnek látszott. Összefonta vékony karját a mellkasa előtt, eltakarva a pólóján lévő animefigurát.

Az asztalfőn ülő kopasz Jay összevont szemöldökkel bámult ki az ablakon, ujjaival a combján dobolt. A hasa kidomborodott a világoskék ingében, mintha egy fél hordót rejtegetne alatta.

A nagy, barna ajtóra néztem, színe tökéletesen passzolt az asztaléhoz. A gyomrom összeszűkült. Hamarosan megjelenik. Hamarosan újra láthatom élőben. Annyi hónap után.

És találkozhatok a gyűlöletével.

Egy éve a címlapok, a szennyoldalak és a pletykaoldalak tele voltak vele. A folyamatos bulizásaival. Ahogy megláttam, mindig összerándult a gyomrom, ezért inkább letiltottam ezeket a fiókokat.

Megpiszkáltam a nyakamnál a hajam végét. Rövidre vágattam, miután eljöttem Londonból. Hogy örökre elfelejthessem a hosszú tincseimet markoló kezet. Becsuktam a szemem, elszorult a torkom. Ebből az egészből semmi jó nem lehet.

Az elmúlt hónapokban rengetegszer az eszembe jutott. Eszembe jutott, hogy mi lehetett volna, ha… minden másképpen történik. Ha vele tartok a turnéra, vagy ha nem kell elmenekülnöm Londonból.

Az elmúlt napokban pedig rengetegszer elképzeltem a találkozásunkat, ahogy meglát, tekintete belém fúródik. Aztán egyszerűen fogja magát, és szó nélkül távozik. Sok idő telt el, de ahhoz nem elég, hogy elfelejtse a történteket. Egyébként sem az a könnyen felejtő ember.

Beszívtam a levegőt, kinyitottam a szemem. A mögöttem lévő ablakon napfény áramlott be, a testem árnyékát az asztalra vetítette.

Egy újabb perc telt el.

Jeleznem kellett volna neki, hogy én leszek a film producere. Fel kellett volna hívnom. De ahogy arra gondoltam, hogy hallanom kell a hangját, heves rosszullét fogott el.

Még egy perc.

Nemcsak hallani fogom a hangját, hanem őt magát is látni.

Leroy kitolta a székét, ami puhán csusszant a padlón. A kellemetlen csend egyre fojtogatóbbá vált, semmi nesz nem törte meg.

Kitárult az ajtó, Olivia lépett be rajta, sötétzöld kosztümben, mosolyogva, vidáman, ahogy mindig.

– Akkor be is mutatnám…

Őt követte szürkében Anastasia, mögötte… Világosbarna haj, kék szempár. Megsüketített a szívem dobolása, a levegő elakadt bennem. Átlépte a küszöböt, meglátott és megdermedt. A pillantása belém vájt, tiszta szeme felkavarodott, ahogy az óceánt zavarja fel a vihar, hatalmas hullámokat gerjesztve. Erős és izmos, épp, mint hónapokkal ezelőtt: pólójának ujja ráfeszült széles bicepszére, alkarján és kézfején kidudorodtak az erek.

William a színpadon állva.

William a zuhanyfülkében, amikor bocsánatot kér tőlem, miután lefeküdtünk egymással.

A fürdőkádban, amikor titkokat mesélünk a múltunkból.

Az estély után, a limuzinban üvöltve.

Bizakodva elköszönve tőlem a hotelszobában…

Az idő váratlanul újraindult; kényszerítettem magam, hogy Jay felé forduljak. Megfeszítettem az állkapcsom, hátha ezzel megállíthatom az emlékvillanások árját.

– Bemutatom Carolyn Eversont, a film producerét – mutatott felém Jay, majd a mellettem ülő szőke férfira –, Leroy Austin, a rendező.

Will is nehezen tért magához, jó pár másodperces szünet után lépett a kopasz Jayhez, hogy kezet fogjon vele. Leroynak lazán intett, rólam azonban tudomást sem vett.

Anastasia zavartan pislogott rám, majd a főnökére.

– Ismerjük egymást – szólalt meg az énekes. Karcos hangja reszelt az idegeimen, megborzongtam tőle. Milyen rég hallottam!

A tekintetét nem vette le rólam, égetett, akár a felmelegített billog. A tenyeremet a hideg asztallapra fektettem, a torkom elszorult, mintha egy kéz fojtogatna. Rég volt. Nagyon rég. Mi a fenét képzeltem? Ez az egész találkozás alapjaiban halott ötlet! Mégis újra látni, újra a közelében lenni, és hallani a hangját, mélyen belül jólesett.

Arról nem is beszélve, hogy nem akadt más lehetőségem: Jay és Leroy hajthatatlanok voltak, pedig elmondtam nekik, hogy egyszer egy interjút akartam elkészíteni vele, és az is nehezen ment. Most a saját szemükkel is láthatják majd, miért nem akartam őt.

Feloldottam az iPad billentyűzárát, kékes galaxis képe fogadott rajta. Visszaraktam az asztalra a készüléket. A vendégek még mindig nem mozdultak meg, Jay hol őket nézte, hol engem, összevont szemöldökkel várva egy választ.

William vonásai nem lazultak el, de kihúzta az egyik széket Anastasiának, majd darabosan mozogva helyet foglalt mellette.

Gyűlöl. És meg is van rá az oka. Tettem róla. Egyáltalán miért ült le? Azt hittem, azonnal kifordul, ahogy meglát. Ezt kellett volna tennie!

A főnököm megigazította a zakóját, és visszaült a helyére.

– Akkor kezdjünk is bele! Először is a legfontosabb kérdés: akarod a szerepet, William?

Végre elfordult tőlem, kezét a combjára engedte.

Megfeszültek az izmaim, összeszorítottam a combomat, hogy ne kezdjek el fészkelődni a székben. Mit érezhet? Mit fog tenni? Kipakol a többieknek, hogy elárultam őt, és már a létezésem is sértés a számára? Hogy elcsábítottam, és csúnyán átvertem?

– Az akarom erős szó. Mondjuk úgy, elvállalom, ha megfelel számomra a szerződés.

Felé kaptam a fejem. Ismét engem figyelt, száját talányosan elhúzta. A fény egyenesen rávetült, világosbarna haja csillogott. Emlékeztem, milyen puha az érintése. Bicepszén megfeszültek az izmok, ahogy hátrafésülte a hosszúra hagyott fürtjeit.

Valamire készül. Nem ment el. Vagy a filmet akarja ennyire, hogy még engem is elviselne, vagy van egy terve.

Farkasszemet néztünk.

– Carolyn, részleteznéd a fő pontokat? – adott szót Jay.

– Ne csak a fő pontokat – tette hozzá Will.

Lepillantottam az iPad kezdőképernyőjére.

Kivert a víz, a pulzusom az egekbe ugrott. Ez a szempár éjszakáról éjszakára kísértett, és most itt van élőben, engem figyel. Belém akar látni. Soha nem tudhatja meg az igazságot. Nem lennék képes elviselni a szánakozását.

– Ez egy kis költségvetésű film, ezért a fizetésed sem haladhatja meg az egymillió dollárt. – Ez nevetségesen kevés öt hónap munkáért, valószínűleg egy koncerttel ennek a többszörösét kereste. – Saját lakókocsi, biztosítjuk a vegán étkezésednek megfelelő ellátást, választhatsz sminkest és fodrászt…

– Ezek alapdolgok – vágott közbe. – Beleszólást kérek a rendezésbe és a vágásba.

Elszántan, kegyetlenül meredt rám. Tegnap, amikor visszajelzett a forgatókönyvvel kapcsolatban, elmondtam a többieknek, hogy ez lesz az első kérése. Már ha nem hagyja el a termet élből. Egyikük sem örült ennek, de jobb híján azt mondták, fogadjam el, ha ezt kéri.

Megemeltem a tabletet, mintha újra elmerülnék benne, pedig még mindig a kezdőképernyő volt megnyitva.

Miért nem ment el? Ki kellett volna fordulnia a helyiségből, miután meglátott! Ehelyett itt maradt. Annyira akarná a filmet, hogy még engem is eltűrne?

– Megkapod – biccentettem. – Tiffany Goldberg lesz a főszereplőnő. Azért meg kell néznünk, működik-e köztetek a kémia.

– Ezzel nem lesz gond – felelte irritálóan nyugodtan.

Öntelt, arrogáns barom! Hogyne, bármilyen nővel menne a szex, mi?! Ki tudja, hánnyal feküdt le, mióta nem találkoztunk, nekem pedig ő volt az utolsó. Vagyis az utolsó, akit akartam.

– Akkor…

– De lenne itt valaki más, akivel problémám van.

Előredőlt a székén, felkönyökölt az asztalra. Merő rosszindulat bujkált a tekintetében.

Én következem. Tehát ezért maradt.

– Nem hiszem, hogy képes lennék veled együtt dolgozni.

Megszorítottam a vékony fémet, hullámként zakatolt át rajtam az indulat. Képes lenne elvenni tőlem az első filmemet? Hónapok óta gürcölök, hogy minden a helyén legyen!

– Mire akarsz kilyukadni? – érdeklődtem negédesen.

– Semmire. De nem hiszem, hogy együtt tudnék veled működni.

Összeszorítottam az ajkamat.

– Remélem, közel a negyvenhez, képes vagy feldolgozni a traumáidat – szólaltam meg meggondolatlanul. Talán jobban jártam volna, ha ezt megtartom magamnak. – Ha minden jól megy, alig fogunk találkozni.

– Azt akarom, hogy cseréljék le Carolynt – nézett Jayre.

Egy rohadt ultimátum. Konkrét. Egyenes. Nyílt. És agresszív.

Jay végigsimított a kopasz fején.

– Biztos találunk más megoldást. – Higgadtsága csak olaj volt a tűzre, láttam a kéken villanó szempárban. – Carolyn rengeteg munkát fektetett ebbe a filmbe. Ez egy nagyon drasztikus megoldás lenne.

– Én meg rengeteg munkát fogok belefektetni – nyomta meg erősen a „fogok” szót. Keserű epe folyt vissza a torkomba. – A teljesítményem kárpótlás lesz a hiányáért.

El kellett volna mondanom Jayéknek, hogy valójában miért nem szeretném William Maltót a főszerepre: az ellene elkövetett bűnlajstromom igencsak hosszú. Arcon öntöttem egy pohár vízzel, ráuszítottam a rajongóit, az asszisztensét pedig átvertem és leitattam. Ezek mind elegek lennének ahhoz, hogy soha többé ne akarjon látni. De ráadásul azt hiszi, átvertem.

Ha ezt közlöm velük, akkor nem keveredek bele ebbe a komédiába.

A mismásolásommal nem értem célt. Nekem is egyenesnek kellett volna lennem.

Egymást bámultuk, úgy, mint régen: dühösen, akár két kiéhezett tigris, akik képesek lennének egymást széttépni. Mindenki csendben maradt, csupán a légkondi mozgatta a levegőt, a szobában megülő feszültséget azonban képtelen volt kihajtani.

Hangtalanul leraktam az iPadet, és Jayhez fordultam.

– Megtennétek, hogy magunkra hagytok?

– Igen. – Gyorsan felállt, úgy tűnt, kimondottan örül, hogy leléphet ebből a kínos szituációból. Miért kellett Mickynek eltörnie a lábát? Ha nem szenved balesetet, akkor most nem kéne egy másik főszereplőt keresnünk.

Anastasia és Leroy is követték a példáját. A nő még a távozása előtt biztatóan megszorította William vállát. Az ajtó halkan becsukódott.

A terem kiürült, ketten maradtunk.

– Felkereshettél volna, mikor átküldtétek a forgatókönyvet – méregetett szemrehányóan. – Bár mit is várok tőled…

– Akkor, gondolom, nem vállalod el a szerepet – jelentettem ki érzelemmentesen.

Így lesz a legjobb. Fogalmam sincs, mire számítottam, amikor ma bejöttem az irodába. Jay és Leroy nem hallgattak rám, így legalább a saját szemükkel is láthatták, miért nem akarom Williamet a főszerepre. Találunk mást. Hogyne. Az elmúlt héten vagy több száz színészt lepörgettek, és vagy az egyiküknek tetszett, vagy a másikuknak. Abban a négy esetben pedig, amikor mindketten igent mondtak, a színészek ügynöke közölte, hogy nem érnek rá.

William maradt csupán.

Valószínűleg annyi a filmnek, rengeteg munkám megy a kukába, ahogy nagyon sok pénz is. Visszafokoznak béna asszisztenssé, feleennyi fizetésért, és szánalmas papírtologatást osztanak rám, amire bárki megfelelne.

– Ezt nem mondtam – fonta keresztbe mellkasa előtt a karját. – Miért hagytad ott Londont?

London említésétől elszorult a torkom. Mégis felszegtem a fejem, és kihúztam magam a széken, karomat az asztalon pihentettem.

– Mindent elértem, amit akartam. Új életre vágytam – feleltem rezzenéstelenül. – Miért érdekel ez téged?

Jéghidegen fürkészett. A bőrömet cincálta, az idegeimet tépte, nem kellett hozzám érnie ahhoz, hogy lemeztelenítsen a pillantása.

Mégis uralkodtam minden tagomon: nem engedtem a testemet reszketni, nem engedtem be a gyomromba azt a görcsöt, amit a jelenléte okozott, nem engedtem a figyelmemet elkószálni. Az asztalba öntött folyóra néztem, aminek vize csillogott a napfényben.

– Talán adok egy lehetőséget.

Mi?

Valamit akar. Valamit tervez.

– Milyen lehetőséget?

– Próbáljuk ki, hogy együtt tudunk-e dolgozni. Aninak el kell utaznia két hétre. Helyettesítsd, és ha sikerül kijönnünk egymással, akkor talán elvállalom a szerepet.

Talán – ismételtem magamban. Próbáltam olvasni az arcából, sikertelenül. Bosszút akar rajtam állni? Vagy tényleg érdekli a szerep, és tényleg így szeretné letesztelni, hogy együtt tudunk-e dolgozni? Nem. Biztos, hogy nem.

Szívatni akar.

Bosszút akar.

Ugyanakkor így lenne lehetőségem arra, hogy…

Ha meg akarom valósítani a filmet, ez az egyetlen esélyem.

Rossz érzés kerített hatalmába: ez valami orbitális nagy ostobaság.

– Minden készen áll a forgatásra, jövő hét utáni hétfőn tudnánk kezdeni. Nem várhatunk két hétig az aláírásodra.

Gonosz vigyorra húzta a száját.

– Ha nem írom alá, akkor forgatás sem lesz.

Baszd meg!

– Legyen egy hét. – Előrehajoltam az asztalra. – Akkor eldöntöd, hogy aláírod-e. Ha igen, akkor a következő héten is segítek neked, miközben megy a forgatás.

– Nem segítesz, hanem nekem fogsz dolgozni – javított ki. – És nem. Két hét.

A rohadék nyeregben van, és ezt ki is használja. Ebben a helyzetben ő diktál, én meg vagy belemegyek, vagy buktam a filmet. Nem nyerhet ő!

– Egy hét. Egy hét alatt kiderül, hogy képesek vagyunk-e formális keretek között elviselni a másikat.

– Két hét.

– Ha már az elején csúszunk pár napot, lehet, Jay torpedózza meg a filmet, és mondja azt, hogy inkább nem. Főleg, hogy bizonytalan, utána elvállalod-e. Ha egy hét múlva aláírod, és kérsz még pár napot a kezdésig, megadják.

– Két hét.

Hogy esnél holtan össze, te barom!

– Nem fog menni! Egy hét, és utána még egy hétig folytatom. Nem szeretnék alkudozni veled. Az előbb el akartad érni, hogy kitegyenek a filmből. Miért kéne megbíznom benned?

– Nem kell megbíznod bennem. De más lehetőséged nincsen. – Pimaszul rám kacsintott, némileg enyhült az arca merevsége. – Ügyes vagy, megoldod!

Ezzel lezártnak tekintette a beszélgetést, kitolta a székét, és felállt. Egyszerű fehér pólót viselt, lebarnult bőre ragyogott tőle. Legszívesebben megtépném, vagy…

Elnyomtam a gondolatot.

– Ani holnap utazik el, várom a hívásodat!

Egy nagymacska könnyed lépteivel hagyta el a termet.

Ki akar csinálni. Jogosan.

Összerándultam az ajtó csukódására. Felsóhajtottam, hátradőltem a székben, megmasszíroztam a halántékomat. Minden porcikámban reszkettem, mintha egy aljas betegség készülne leteperni.

Ha kevesebb mint fél óra így kimerített, mi lesz, ha napokig vele kell dolgoznom?

William

A találkozás úgy megrázott, mint az ipari áram. Bementem egy terembe, és ott ült a rémálmom, Carolyn. Lebarnult az itteni napsütéstől, amit remekül kiemelt a fehér blúza. Mohazöld szeme ragyogott, haját egészen rövidre vágatta, a válláig sem ért. Kegyetlenül szexin állt neki. Magabiztosnak, erősnek látszott, olyannak, aki tisztában van azzal, hogy mit akar, és meg is szerzi.

Mint egy barom a vágóhíd előtt, álltam és néztem. Először azt hittem, káprázik a szemem. A világ megállt. Nem hallottam, nem láttam mást, csak az átkozott Bestiát. Majdnem két év telt el azóta, hogy elköszöntem tőle a hotelszobában. A régi érzések mellkason vágtak, a gyomrom összezsugorodott, a fájdalom megdermesztett.

Annyiszor elképzeltem, hogy újra találkozunk. Egy időben fel akartam keresni, többször is foglaltam repülőjegyet Londonba, de végül soha nem szálltam fel. Számonkérhettem volna, hogy miért tette azt, amit. Csakhogy semmi értelme nem lett volna, mert pontosan tudtam, miért tette: a pénzért.

Azt is elképzeltem, hogy ő keres fel, bocsánatot kér, vagy kitalál valami hihető magyarázatot a történtekre. Könyörög, hogy kezdjük újra.

Nincs olyan magyarázat, amiért meg tudnék neki bocsájtani. De akkor is elképzeltem, hogy újra itt van velem, elképzeltem, hogy mellettem fekszik reggelente, a mellkasomat cirógatja, puha ajka az enyémet keresi.

Egy lüktető fájó seb maradt.

Kinyitottam a hűtő ajtaját: narancs- és paradicsomlé várt, meg pár üveg sör. Kinyúltam a narancsléért… majd kivettem egy sört. Nyitóval felpattintottam a tetejét, halkan szisszent. Kisétáltam vele a teraszra, ahol Maltazár várt, száját kitárva lihegett.

Megsimogattam szálkás szőrét, majd leheveredtem az egyik féldöntöttre állított nyugágyra. A kemény matrac kényelmesen megtartott, a terasz teteje pedig megóvott a perzselő sugaraktól.

A sors furcsa fintora, hogy miután Ani átnézett vagy száz forgatókönyvet, együtt pedig megnéztünk vagy húszat, pont ennél a filmnél éreztem azt, hogy meg akarom csinálni. Mintha James szerepét egyenesen rám szabták volna. Egy sötét pszichothriller, ami az alkotói lét kettősségét ábrázolja. Nehéz szerep. Kezdőfilmnek? Kurva nehéz. Ezzel bizonyíthatnám, hogy nemcsak énekesnek, hanem színésznek is kiváló vagyok.

Belekortyoltam a jéghideg italba, pár másodpercig a számban tartottam a kesernyés folyadékot, mielőtt lenyeltem. A kutya felkelt, hozzám sétált, orrával megböködte a karomat.

Kimenekítettem a másik oldalamra a sört, és leraktam a földre. A követelőző ír farkaskutya fejére engedtem a tenyerem, miközben a medence vizének hullámzását figyeltem a simogató szellőben.

Az első film, amit akarok, és pont ő a producer. Úgy vizslatott, mintha eddig soha nem látott volna. Mintha soha semmi közünk nem lett volna egymáshoz. Mintha mindent elfelejtett volna. Mintha nem árult volna el.

Átkozott némber. És volt pofája ott várni a teremben! Mit képzelt? Hogy a nyakába ugrok, és rögtön beleegyezek a forgatásba vele? Kapni fogok az alkalmon, hogy megint a közelében lehetek?

Minden személyes dolgomat, amit neki mondtam el, kiposztolta a csőcseléknek. Azt is, hogy Zakery börtönben ült.

Fogaim közé szívtam az alsó ajkam, ujjaim elvesztek a durva sörtéjű bundában.

Megint meghúztam a sört, mire Maltazár felkapta a fejét, és a kapu irányába fordult, a fülét hegyezte. Felugatott és elszaladt. Zakery érkezett meg, rájöttem az ugatás ritmusából.

Nem mozdultam. Régebben adtam neki egy kulcsot a házhoz.

A forródrót gyorsan működött: fél órája köszöntem el az asszisztensemtől.

Pár perc múlva feltűnt a ház sarkában, kezében a bukósisakja lógott, Maltazár pedig folyamatosan próbálta a hasához simítani a fejét. Védőruhát szokás szerint nem viselt.

– Jöttél ellenőrizni?

Lovaglóülésben leült a mellettem lévő fekhelyre. A kutyám szó szerint rámászott, próbálta megnyalni a fülét.

– Tagadnom kellene? – vonta fel a szemöldökét. Sötét haja a válláig ért, de nem vette rá a fáradságot, hogy levágassa. Úgy nézett ki, mint egy igénytelen rockzenész. – Jól van, jól van – fordult a kutyához, hogy aztán jó erősen megdörzsölje a füle tövét.

Megemeltem a sört, lazán belekortyoltam, Zakery meg rosszallóan figyelte a mozdulatot.

– Ennyire szíven ütött? Mi lett a vége? – kérdezte.

Elhúztam a szám. Ezek szerint Anastasia nem pletykált el mindent.

– Nem ütött szíven. Ünnepelek – emeltem felé az üveget. – Ennél jobb forgatókönyvet elképzelni sem tudok.

Nagyot sóhajtott, a homlokát masszírozta.

– Ez nagyon fárasztó volt – mormolta.

Visszaengedtem az üveget. A kesernyés, szénsavas ital kaparta a torkomat. Az elmúlt hónapokban elszoktam az ízétől, és nem is különösebben hiányzott. A mai napért viszont ez a legkevesebb, amit megérdemlek.

Zakery felkarján írások futottak egymásba, némelyiket nem is igazán lehetett kiolvasni, annyira összefolyt egy másikkal. Olyan fantáziadús életbölcsességeket varratott magára, mint: „Az erősebb kutya baszik.” „Ne próbáld, hanem csináld!” – és hasonlók.

– Mi a terved?

Összekulcsolt kezeimet a tarkómra tettem.

Melegen megbizseregtem, ahogy felidéztem Carolyn kétségbeesett próbálkozását arra, hogy meggyőzzön, előbb kell aláírnom a szerződést. Elmosolyodtam.

– Kicsinálom.

– Szerinted ez jó ötlet? – Megmozdult, a faágy halkan recsegett a súlya alatt. – Hagyd inkább a francba, ennek nem lesz jó vége! Átbaszott, fogadd el, és kerüld el. Úgysem forgatnád le vele a filmet.

Aranytálcán nyújtottam át magam neki, erre kivágta a kirakatba. Átmozgattam az állkapcsomat, hogy az izmok ne feszüljenek be az emlékekre.

– Megkapja, ami jár neki. Átbaszott, most én jövök. Felajánlottam, hogy két hétig helyettesítse Anastasiát, hogy megnézzük, együtt tudunk-e dolgozni. Van két csodálatos hetem.

– Miből gondolod, hogy elfogadja? Carolyn nem hülye.

Lehunytam a szemem. A melegtől és a bosszú édességétől átforrósodtam, a párás levegő megült a bőrömön.

– Nincs más lehetősége. El fogja vállalni, vagy bukja a filmet.

– Miért vállalná be, hogy két hétig szívatod, ha sejti, hogy úgysem lesz film?

Vigyorogva ránéztem. Carolyn ugyanazt a játékot fogja játszani, mint régen. Túlontúl… kiismerhető. Elszánt.

Annyira, mint én.

– Azt gondolja, hogy találhat ellenem valamit, amivel megzsarolhat. Ebben nagyon jó.

Zakery beletúrt a kócos hajába, és értetlenül nézett Maltazárra. Úgy sejtettem, nem értékelte a remek tervemet.

– Kibaszott fárasztóak vagytok. Komolyan. Hagyd a picsába, az élet megy tovább, lezártad, lezárt ő is, kerüljétek el egymást lehetőleg kétszáz méterre, és…

– Nem! – csattantam fel. – Kaptam egy kurva jó lehetőséget, nem fogom kihagyni! A markomban van, és jár neki a bosszúm.

A fejét csóválva cirógatta meg Maltazár nyakát, aki a fejét felemelve kínálta fel neki.

Nem ússza meg. Ő akarta, hogy ez legyen a vége. Házhoz jött a pofonért. Gondolkodott volna előbb!

– Gondold át, Will – szólalt meg halkan. – Épphogy kimásztál ebből a szarból, és…

– Átgondoltam, abban a pár másodpercben, ami aközött telt el, hogy beléptem a terembe, megláttam, majd a főnöke megkérdezte, hogy akarom-e a szerepet. – Felemeltem az üveget, beleittam. – Az a ribanc arra sem vette a fáradságot, hogy megírja, ő lenne a producere a filmnek.

Kurvára semmibe vett. Ujjaim ráfeszültek a hideg üvegre, erőszakkal lazítottam el őket, nehogy szilánkokra törjön a tenyeremben.

Legszívesebben a falhoz vágnám, hátha a csattanása némileg lecsillapítana.

Bátyám ujjai beleszántottak a kutya szőrébe.

– Gondold át! – mondta újra. – Nem biztos, hogy úgy történt az egész, ahogy te hiszed. Lehet, nem téged akart szívatni, hanem ezt dobta neki az élet.

– Ha valóban így lenne, akkor van pár napja elmondani az igazságot.

– Nem hiszel ebben, mi?

– Nem. Nem véletlenül hívom Bestiának. Rossz emberrel kezdett ki!

Talán nem ez a legjobb megoldás elrendezni a sérelmeimet, de kihasználom a lehetőségeket.

Elérte, hogy akarjam, elérte, hogy a bizalmamba fogadjam, elérte, hogy elköteleződjek mellette. Aztán átbaszott.

Ezért minimum kéthetes szívatás jár, és a filmje kinyírása. Kár érte. A szerep tényleg nagyon jó. El tudtam magam képzelni Jamesként, ahogy jelenetről jelenetre megbomlik az elmém, ahogy a valóság összeolvad a fantáziával.

Felültem a székben, elfogyasztottam a maradék italt, bár nem esett túl jól, forgott tőle a gyomrom.

– Christine-nel minden rendben?

– Képzelheted – morogta. – Valahogy a csajválasztásban nem vagyunk túl jók, öcsi.

Elmosolyodtam. Ami igaz, az igaz. A testvérem gyengéi a kezdő pszichopaták, én meg, mikor végre találok egy csajt, aki érdekelne, átver és lekoptat. Ezen azért változtathatnánk.

– Össze akar velem költözni. – Zakery hátradőlt a nyugágyon, olajfoltos kezét a combján pihentette. – Hét hónap után. Napok óta csak ez a témája. Annak ellenére, hogy a múlt hónapban szakítottunk.

– A házasság és a gyerekvállalás is felmerült? – Egy lesújtó pillantással díjazta a kérdésemet. – Biztos érzi, hogy te vagy az igazi!

Grimaszolt, mire felnevettem.

Na igen, csajtémában elég szarul álltunk.

Maugli éppen Balu hasán ülve énekelt, mikor megrezzent a telefonom.

„Szeretnék beszélni veled. Este nyolckor a Rumbában megfelelne? Carolyn.”

Elhúztam a számat. Ez az üzenet majdnem egy hetet késett. Érkezhetett volna a Hova vezet az út forgatókönyvével.

„Nálam.” Elküldtem neki az otthonom címét is.

Magam elé tudtam képzelni az arcát, ahogy összeszorítja a száját, és felfújja magát, mint egy hörcsög. Szeme villámokat szór, én meg elkapom a tarkóját, és megcsókolom, ahogy régen. A zuhany alatt rajtam siklott, de nem adta meg magát. Vérem meglendült az ágyékom felé. A kanapé másik végébe dobtam a telefonom, és inkább visszafordultam a tévéhez.

Bosszú. Csak a bosszú járhat a fejemben!

Éppen kikapcsoltam a készüléket A dzsungel könyve második része után, mikor Maltazár felugatott, és a csengő is megszólalt. Ezek szerint Carolyn vette az adást, miszerint én hozom a szabályokat.

Jókedvűen felkeltem, felkaptam az előszobában lévő polcról a kulcsomat, és kinyitottam a bejárati ajtót. A lemenő nap fénye megcsillant a kapu előtt parkoló fekete Toyota ablakán. A kerítésnél pedig Carolyn állt. Fehér trikója kiemelte barna bőrét, krémesen fényesnek hatott, elfogott a vágy, hogy belekóstoljak. Mézédes lehet.

Meztelen lábamat csiklandozta a kiszikkadt fű, ahogy átvágtam a kerten. A közepén megálltam. Maltazár mellém ült, abbahagyta az ugatást, félredöntött fejjel figyelte az idegent, az engedélyemre várva.

Kinyitottam az elektromos kaput, Carolyn pedig besétált, akár egy dáma, aki képes az irányítása alatt tartani az egész univerzumot. Annyira… elkapnám, és megmutatnám neki, hogy nem irányít semmit. Addig csókolnám, ameddig eszét nem veszti a vágytól. Magam alá kényszeríteném, és… Nyeltem egyet.

– Gyere ide! – Egy gombnyomással zártam a kaput, miközben ő lassan elért hozzám.

– Azt teszem – felelte flegmán.

Nagyon gyorsan le fogom törni a szarvait. Ez szuper móka lesz!

– Nyújtsd ki a kezed – biccentettem a türelmesen üldögélő kutyám felé.

Carolyn szája fintorba húzódott, de engedelmeskedett. Maltazár a fejét nyújtogatta, lelkesen szaglászott, de nem mozdult el a helyéről.

– Maltazár! – szólítottam meg.

Az állat azonnal felpattant, a nőhöz ügetett, és orrát a bőréhez nyomta. A következő másodpercben meg már dörgölte is hozzá a fejét, akár egy kurva egy gazdag kuncsafthoz.

Carolyn összerándult, de ujjai elvesztek a bundájában. Összeráncolt homlokkal figyelte a kutyát, aki olyan erővel dőlt neki, hogy majdnem feldöntötte. Nem úgy tűnt, mintha jó kedve lenne.

És ettől vigyorogni támadt kedvem. Megfizet mindenért!

– Menjünk be.

Elindultam a bejárathoz. Carolyn alig hallható horkantással válaszolt. Elmosolyodtam. És ez csak a kezdet!

Kitártam az ajtót, eszembe se jutott előreengedni, előtte léptem be. Ettől tuti csikorgatta a fogát. Az előszobában cipők hevertek szétszórva, a fogason bőrdzseki és zakó lógott. Több négyszög alakú polcot is vájtak a falba, az egyikbe beraktam a kulcsot. Balra átsétáltam a tágas nappaliba, meztelen talpam alatt hideg volt a burkolat. A kanapé előtti asztalon az Ani által ígéretesnek titulált forgatókönyvek hevertek szétszórva. A legtetején a Hova vezet az út – az egyetlen valóban ígéretes darab. Izgalmas lenne James karakterét építeni, a jámbor íróból gyilkos pszichopatába elvinni.

Az üveg teraszajtónál megjelent Maltazár, betekintett, majd lefeküdt.

Carolyn követett, közben szemével a helyiséget pásztázta, mintha minden részletét az eszébe akarná vésni. Elveszett a tágas térben. Vékonyabb lett, de ettől mit sem veszített a vonzerejéből: rövid farmersortban villantotta meg hosszú és formás lábait. Könnyedén magam elé képzeltem, ahogy átkarol velük, miközben a falnak szorítom.

Bosszú!

– Nem szándékozol felvenni egy pólót? – morogta.

– Itthon vagyok, azt viselek, amit akarok.

És ez jelenleg kimerült egy rövid melegítőnadrágban. Ami, ha nem vigyázok, kurva gyorsan meg fogja mutatni neki, hogy a farkamat az árulása ellenére is nagyon érdekli.

Mohazöld szeme az enyémbe fúródott, várta, hogy hellyel kínáljam.

Azt aztán várhatja.

Derekamat a kanapénak vetettem, keresztbe fontam mellkasom előtt a karomat.

– Elvállalom az asszisztensi pozíciót – osztotta meg velem kimérten, hüvelykujját a nadrágja zsebébe akasztva.

Ezt eddig is tudtam. A kérdés az, mire játszik. Azt tartottam valószínűnek, hogy az elkövetkező két hétben megpróbál majd kideríteni rólam valamit, amivel megzsarolhat. Vagy kitalál valamit Londonról, és megpróbálja előadni, hogy nem is úgy történt, ahogy.

Eddig ez a két lehetőség merült fel bennem. De soha nem lankadhatok, simán kitalálhat mást is.

– Ez szuper. Telefonon is elmondhattad volna.

Beharapta az alsó ajkát, félrenézett, a sarokban lévő, Indiából hazahozott, fából faragott pitonra révedt.

Tétován nehezedett egyik lábáról a másikra, izmai megfeszültek a combjában, bennem meg újra fellángolt a gondolat, hogy milyen érzés lenne, ha a falnak nyomnám, ő meg átkarolna velük, és szorítana, hogy ne engedjem el. Egykor nem is engedtem volna el.

Nyeltem egyet, kényszerítettem magam, hogy az arcát nézzem, és csakis az arcát. Ez se segített: fogai akár az én bőrömbe is haraphatnának, úgy, mint régen.

Visszafordult felém, mint aki döntésre jutott. Semmit nem tudtam leolvasni a vonásairól, tekintete olyan rideg volt, akár a világoskék csempe, ami a nappali padlóját borította.

– Mi lesz a dolgom?

– Ani küld majd egy e-mailt a feladataiddal. – A kanapé hátoldalának támaszkodtam. – Gondolom, az ő számát is tudod. Vagy legalábbis hamar megszerzed.

– Ő küldte el a tiédet – válaszolta színtelenül.

– Mit szóltak a cégnél hozzá, hogy két hét múlva írok alá?

Szeme egy másodperc alatt elfelhősödött, mérge tapinthatóvá vált. Végre!

– Ez nem tartozik rád.

– Miért pont Los Angelesbe jöttél?

– Ez sem tartozik rád.

– Tudod, így elég nehéz lesz együtt dolgoznunk – csettintettem a nyelvemmel. – Talán hagynunk kéne a fenébe, nem?

Összeszorította a fogait, teste megfeszült. Egyre idegesebb, ez jó! Ne csak én érezzem szarul magam a lángoló vágyaim miatt. És a fájdalom miatt, ami szaggatja a szívemet.

Ostobaság!

– Most zsarolsz? – Végre a hangja is megváltozott, jóval indulatosabb lett.

– Tanakodok – érintettem két ujjamat jókedvűen az államhoz, mintha komolyan fontolgatnék valamit. Hát maximum azt, hol is lenne a legjobb szexelnünk. Kanapé vagy ágy? Fal mellett?

– Tehát zsarolsz – jelentette ki hűvösen.

Lassú mozdulatokkal hozzám sétált, és pár centire tőlem megállt. Megcsapott az a bűvös rózsaillat, amitől libabőrös lettem. Pár hónappal ezelőtt éreztem egy csajon, nálam kötöttünk ki, és végigkeféltük az éjszakát, de nem volt ugyanolyan. Az illat reggelre elpárolgott, és csak gyűlölet maradt utána.

– Mik a szabályok, William? – suttogta halkan.

Az elszántsága semmit nem kopott az elmúlt hónapokban, ahogy a keménysége sem. A keménysége, ami mögött csak egy kiégett, lélektelen roncs rejtőzik. Hogyan tudnék bántani valakit, akinek semmi sem szent?

– Tudod, képes lennék túllendülni a múlton, ha kedvesebb lennél. Talán meg is bocsátanék. Talán leforgathatnánk a filmet is.

– Tetszett az itteni időjárás. London sötét, borús és nagyon esős. A pálmafák is bejönnek – válaszolta gyorsan. Ezek szerint hajlandó játszani. – És a barnaság is remekül áll.

Akaratlanul futott le a pillantásom a telt mellére, amely kitöltötte a szűk trikóját, és a vékony derekára, amit olyan élvezettel szorítottam régen. Újra a szemébe néztem, gonoszan elhúzta a száját; ebben a másodpercben benne is tudatosult, hogy továbbra is bejön nekem.

Ezt sajnos tagadni se nagyon tudnám. De nem sétálok kétszer ugyanabba a csapdába.

Bosszú!

– Igen, elég jól – hagytam annyiban. – De a fogyás annyira nem áll jól. Szerelmi bánat?

– Tragikus történet – mondta komoly arccal. – Ha tudnád, milyen rossz is egy ilyen! Neked viszont nincs lelked, így gondolom, ez neked kimaradt.

Halkan felnevettem. Ez túl magas labda.

– Ezt mondja a démon, aki másokat fogyaszt el reggelire. Mondd csak, hogy lehet egy olyan ember szerelmes, akinek nincs szíve?

– Jujj, ez fájt – szisszent fel. – Ha lenne szívem, most elsírnám magam!

– Ha lenne lelkem, akkor ez talán érdekelne.

Szája szélén megjelent egy apró mosolykezdemény. És nekem melegség öntötte el a gyomromat. Ennek minél előbb gátat kell szabnom!

Ezt a némbert csakis a pénz érdekli, és a karrierje. Vajon képes lenne kefélni velem az aláírásomért cserébe? Képes lenne újra eljátszani azt, amit Londonban?

Gondolkodás nélkül tenné szét a lábát.

Három. Már három lehetősége is van a későbbi játszmákra. Komolyságot erőltettem magamra.

– Mit tervezel most ellenem?

– Miért kéne terveznem bármit?

Utáltam, hogy képtelen egyenes válaszokat adni.

– Túl könnyen belementél ebbe a dologba.

– Nincs más lehetőségem, és ezt te is tudod. – Arca visszarendeződött a rideg, üres kifejezésbe, eltűnt róla az apró, őszinte kis mosoly. – Ha ennyire tudni akarod, csupán abban bízom, hogy jobban akarod a szerepet, mint rajtam bosszút állni.

– Chö. Persze.

Carolyn terv nélkül? Esélytelen. A kérdés inkább az, a három lehetőség közül melyiket játssza meg.

– Vagy abban, hogy az elkövetkező két hétben megpróbálsz rajtam bosszút állni a saját magad kicsinyes módján, és ezzel vége lesz az egésznek. Aztán valóban elkezdődhet a forgatás.

– Kicsinyesnek nevezed a bosszúmat? Pont te? Te, aki képes voltál sértettségből emberéletekkel játszani? – vontam össze a szemöldököm. – Ezek a szavak igencsak álszenten hangoznak tőled!

– Azóta megváltoztam. Új földrész, új élet. – Könnyedén a kanapénak dőlt, aminek támaszkodtam. – Lassan negyven leszel, neked is ideje lenne felnőnöd!

Halkan fújtattam. Nagy szavak ezek, főleg tőle.

Valamit rejteget a tarsolyában. Túl magabiztos. Túlságosan nyeregben érzi magát, annak ellenére, hogy baromira vesztes pozícióból indít. Ennyire bízik abban, hogy ki tud rólam deríteni valami súlyosat, amivel meg tud zsarolni?

Vagy ennyire bízik abban, hogy megint az ujja köré tud csavarni?

Vagy van egy erős ütőkártyája Londonnal kapcsolatban?

– Csak utánad.

Úgy bámultunk egymásra, mintha szeretnénk megfejteni a másik gondolatait. Aztán hangosan megrezzent a telefonja a kezében, meg az órája a csuklóján. Ki keresheti majdnem este kilenc órakor? Van egy pasija? Ettől a gondolattól összerándultam.

Ránézett a kijelzőre. Nem vette fel.

– Mennem kell.

Ökölbe szorult a kezem, de gyorsan elernyesztettem. Nem az én dolgom. Az én dolgom a bosszú. Ki a faszt érdekel, hogy van-e csávója? Ha van is, azt is csak azért tarthatja, hogy kihasználja. Nem gondolnám, hogy boldog vele. Szerelmes.

– Gyere – vetettem oda.

Az előszobában összeszedtem a kulcsot. Ujjaimat köré zártam, a tenyerembe vágó fém némileg lehiggasztott.

Akkor sem… kurvára nem az én dolgom.

Maltazár rögtön csatlakozott hozzánk az ajtóban, de nem hozzám jött, hanem a nőt támadta le. Nedvességtől csillogó orrát a kezébe nyomta, simogatást követelve. Carolyn pedig engedelmeskedett is, gyengéden cirógatta meg a hátát és a fejét.

Ha nem bassza el, akkor én lennék a pasija, és…

KURVÁRA NEM KÉNE ERRE GONDOLNOM!

Kinyitottam a kaput, erősebben szorítottam a kulcsot. Innom kellett valamit. Elmegyek futni. Nem ért annyit ez a gonosz ribanc.

A kutya csak az én vonalamig követte, megállt, leült a fenekére, vágyakozva lesve utána. Carolyn a kapuból még visszanézett, és végre észrevettem rajta valamit, valami egészen emberit: bizonytalanságot.

Talán csak a képzeletem játszott velem, mert a következő percben intett egyet, mintha egy öleb lennék, és beszállt az autójába.

A nagy kapu bezáródott, a fekete autó elhajtott, Maltazár a rácshoz ügetett.

Hosszan kifújtam a levegőt, a szívem fájdalmasan összeszorult. Beletúrtam a hajamba, kellemetlen zsibbadás húzta le a tagjaimat. Kimerülten fordultam vissza a házhoz, futnom sem kellett, úgy éreztem magam, mintha valami letarolt volna.

Carolyn

Az éles hang behasított a fejembe, kiszakított a kábultságból. Azonnal felültem, kinyomtam a telefonon az ébresztőt, és dobtam is le magamról a takarót. Átmentem a fürdőszobába, fogat mostam, lezuhanyoztam, majd vissza a hálószobába, onnan át a gardróbba, ahol kiválasztottam egy szűk minit.

Tizenöt perce se szólalt meg az ébresztőm, én meg már a konyhában ittam a feketekávémat. A zsibbadás eltöltötte a tagjaimat, mintha piheként lebegtem volna, és miközben belekortyoltam a forró, keserű italba, szemügyre vettem a napfényben fürdő szobát. A redőnyök maguktól húzódtak fel reggel hét harminckor, ezzel se kellett fáradoznom.

A fekete bőrkanapé jól ment a fémből készült asztalhoz, az ugyancsak fémből készült magas növénytartó polchoz, amin négy darab műnövény díszelgett. Ha nem tudnám, hogy nem igaziak, még én is elhinném, hogy élnek, olyan tökéletesen megmunkálták.

Hunyorogtam, a zsibbadtság magával akart rántani, és máskor engednék is neki… de autóba kell ülnöm. Megittam a csésze alján maradt kortyot, a koffein felvette a harcot a kábultsággal, szerencsére azonban nem űzte túl messzire.

Felmarkoltam a fonott kosárban pihenő reggelizőszeletek közül egyet, felvettem a táskámat, és indultam is kifelé. Az ajtóban gondosan beállítottam a riasztót, megnyugtatott az ütemes pittyegés, ahogy kiléptem a házból.

Vékony járda vezetett az útig, mellette frissen vágott fű. A szomszéd bácsi kedvesen lenyírta nekem, cserébe drága kávéval ajándékoztam meg minden ilyen alkalom után. Előre bevásároltam belőle, bízva a jószomszédi viszonyban. Holnap reggel majd teszek egyet az ajtaja elé.

Ahogy beindítottam az autót, rá is nyomtam a hívásra.

A vonal a harmadik csörgésre kapcsolt.

– Szia, azért kerestelek, mert láttam a tervezett költségvetést, és vannak benne hézagok.

– Neked is jó reggelt, Carolyn – mormolta egy álmos férfihang a vonal túlsó végéről. – Tudod, az én agyam nem forog kávé előtt. Mit akarsz mondani?

– Azt, hogy rossz a tervezet. Harminckétmillióval csúszik, ez pedig nem kevés pénz, és remélem, az agyad is újraindul ettől a számtól.

Halk motozást hallottam, amit egy gép indítóhangja követett.

– Jay látta már?

– Nem. Fél kilenckor lesz vele egy meetingem.

– Jó.

Az autó duruzsolt alattam, suhantam az ébredező tájban. Egyre több jármű vett körül, egyre jobban oda kellett figyelnem, harcolva a zsibbasztó kábultsággal, mely egyre csak rántott volna magával.

– Ne mondd meg neki! Oké? – mormolta a férfi.

Elmosolyodtam, megálltam egy piros lámpánál. Felvettem az anyósülésre ejtett müzlimet, feltéptem a csomagolást.

– Jay a főnököm – válaszoltam hihetetlenül komolyan. – Nem hazudhatok neki. Ő is észre fogja venni a problémát, nem siklik el ennyi pénz felett.

– Nem azt mondtam, hogy hazudj – sóhajtott. – Azt mondtam, hogy ne mondd el neki még.

– Koral – tartottam pár másodperc szünetet –, ebben az esetben a munkámmal játszom. Nekem fontos a munkám.

– Nekem is fontos a munkám! – csattant fel ingerülten. – Ezért is kérlek, hogy várj pár napot, mielőtt közlöd vele, addig megpróbálok varázsolni.

Hajrá! Arra kíváncsi leszek. Csupán annyit tehet, hogy beismeri, hogy elszúrta, mert a tervezet kiment két napja a producereknek, a gyártásnak és a többieknek.

Hagytam a csendet ismét megtelepedni a vonalban. Amikor sárgára váltott a lámpa, gázt adtam, a zöldnél pedig előrelendültem.

– Legyen. Viszont cserébe lógsz nekem eggyel.

– Jó, jó, Carolyn, oké, de kérek két napot!

Belenéztem a visszapillantó tükörbe, a mosolyom szélesebb lett.

– Oké. – Azzal bontottam a vonalat a kormányon lévő kapcsolóval.

Beleharaptam a müzliszeletbe. Enyhe mogyorós-zabos ízt éreztem meg, de hamar elillant, és csupán a ropogósság maradt.

Mire beértem a céghez, kiszállt a tagjaimból minden zsibbadtság, teljesen tudatában lettem a testemnek, a mozgásomnak, a létezésemnek. A hatalmas parkolóban beálltam a saját számom alá, és kiszálltam az autóból.

Sok egyenjármű sorakozott egymás mellett: elegáns, fekete Toyoták. A föld alatti garázst erős fénnyel világították meg, a felkelő nap tompa ragyogása után bántotta a szememet. Magamhoz vettem a táskámat, és elindultam a lifthez. A magas sarkúm kopogása visszhangzott a kihalt térben.

A gyomrom görcsbe ugrott. Senki nincs itt. Egy árva lélek sem. Bárhol elbújhat egy ember. Az autók mögött, az oszlopok mögött. Szívem keményen feldübörgött a mellkasomban, verejték ült ki a tarkómra.

De vannak kamerák: nagyon sok kamera. Egy hülye kockáztatna itt támadást.

Vagy egy nagyon magabiztos ember. Előugorhat bármelyik oszlop mögül, hogy aztán elkapja a derekam, és berángasson egy autóba, vagy…

Sietősebbre vettem a lépteimet, a lift felé igyekezve. Egyre nehezebben kaptam levegőt. Beugrottam a fülkébe, benyomtam a negyedik emelet gombját, majd az ajtó bezárult.

Hangosan kifújtam a levegőt, megigazítottam a ruhámat. A szívem kissé még gyorsan vert, amikor kiszálltam a harmadikon. Asszisztensek mászkáltak a könnyű fából készült elválasztók között, ahova az embereket beszorították munkaállomás címszóval. Bár elmúlt nyolc, az iroda lassan kelt életre.

Egy kisebb üvegfalú helyiség felé tartottam, kinyitottam az ajtaját, és beléptem. A szokásos citromos fertőtlenítőszer-illat fogadott, amivel minden este alaposan felmosnak, nem sajnálva a szert. Leraktam a székre a táskámat, leültem a helyemre.

Elővettem a számítógépemet, felnyitottam a tetejét. Huszonkét olvasatlan e-mail.

Sötét árnyalak suhant el az irodám üvegajtaja előtt, majd benyitott.

– Carolyn, kezdhetjük? – Jay bár kérdésnek szánta, a kérdező hangsúly hiányzott, és rögtön el is indult a kedvenc tárgyalójába.

Felálltam, a telefonommal együtt követtem. A folyosón kezdő gyakornoksrácok álldogáltak, galléros pólóban és farmerben. Amikor elhaladtam előttük, elhallgattak, és biztosra vettem, hogy alaposan meg is bámulják a fenekemet.

– Jó reggelt, Jay – csuktam be magunk mögött a tárgyaló ajtaját.

A fala üvegből készült, így kintről is pontosan lehet látni, hogy mi történik benne. Leültem a nagy asztalhoz, amelynek a közepét átszelő folyó csillogott a korai fényben, csupán a halak hiányoztak belőle.

A téma a tegnapi megbeszélés lesz Will-lel: miután a színész távozott, a főnök is elment. Vagy a szeretőjéhez, vagy a golfklubba, ahol általában masszív piálásba kezd, és este nyolcra készre vágja magát.

– Hogy ment tegnap a megbeszélés Williammel?

Kihúztam magam. A zsibbadtságom a múlté lett, minden tompaság elillant. Sehogy. Egy barom, aki bosszút akar rajtam állni, és kihasználja, hogy most van rá lehetősége. Az egyetlen esélyem, ha kinyomozok valami rá nézve terhelőt, és megzsarolom.

Tiszta játszma.

Megoldom.

– Remekül – hazudtam egy mosollyal. – Azonban kért még pár napot, hogy rendezze a dolgait. Jövő hét utáni héten csütörtökön tud munkába állni – vezettem elő félig-meddig az alkunkat, bár tudtam, hogy valószínűleg akkor sem írna alá, ha együtt is tudnánk működni az elkövetkező két hétben.

Jay összeszűkítette a szemét, a homloka ráncokba gyűrődött. Hátradőlt a székében, kigombolta a több ezer dolláros zakóját, láthatóvá téve a kerek hasát.

Most kell jól játszanom.

– Legyen, csúsztathatunk pár napot, ha aláírja jövő héten a szerződést.

Telefonomat az asztalra tettem, a tenyerem nyirkos volt a verítéktől. Péntek van, nyolc napom maradt. Bele kell húznom.

– Mi lenne, ha megpróbálnánk valaki mást keresni? – tapogatóztam, fülem mögé tűrve egy barna tincset. – William Maltónak ez lenne az első szerepe, azt se tudjuk, hogy milyen színésznek, és…

– William Malto nevével bármit el lehet adni – vágott közbe. – Olyan rajongótábora van, akik egy óceánt is átúsznának, ha ezt kérné tőlük. Imádják. Ha a film szar lesz, és ő szarul játszik benne, akkor is ötszörös bevétellel számolhatunk.

– Igen, értem, de talán egy képzettebb színésszel…

– Nem! – nézett rám. – William Malto kapja a főszerepet.

Végigsimítottam a szoknyámon. Aha. Hogyne. A fenébe is, hogy mindenki ilyen akaratos! Nem baj, megoldom. Meg fogom oldani. William… vágyik rám. És ezt felhasználhatom ellene. Pár nap alatt kiderítek róla valamit, amivel megzsarolhatom: az egész élete a kezemben lesz.

– Rendben, beszélek vele. – Gondolkodva lestem ki az ablakon. – Ugyanakkor, tarthatnánk talonban egy másik színészt. Rengeteg pályakezdő tehetség van, akik ilyen rövid határidővel is vállalnák a filmet. Ez egy igazán…

– Nem – vágott közbe ismét, ujjaival az asztallapon kezdett dobolni. – Örülök, hogy sikerült megegyeznünk Leroyjal.

– Miért ilyen fontos a beleegyezése?

Jay összepréselte a száját a merész kérdésem hallatán.

– Carolyn, vannak olyan dolgok, amikről nem kell tudnod.

Vannak, csak éppen utálom őket, és hidd el, hogy pár nap alatt kiderítem, miért olyan fontos neked Leroy véleménye! Ismét komolyan bólintottam, mintha elfogadnám a válaszát.

– Egy másik, ugyanakkor nem kevésbé fontos téma – könyökölt fel az asztalra, majd előredőlt. – Nem érdekel, mi történt közted és William Malto között, de még egyszer ne hozz ilyen kellemetlen helyzetbe!

– Sajnálom a történteket, azt hittem, William képes felnőttként kezelni a múltat, és normális emberként viselkedni.

Attól, hogy a férfira kenem az egészet, a sztori nem lesz tisztább. Hibáztam. Szólnom kellett volna nekik arról, hogy nem csupán „nem szeretném őt a szerepre”, és nehéz vele együtt dolgozni, hanem Will konkrétan gyűlöl.

És ha szólok? Azzal sem lettünk volna előrébb.

– A következő témánk pedig Millicent. Szeretne veled ebédelni.

Ahogy a nő neve elhangzott, a levegő megfagyott a teremben, a szívem is kihagyott egy ütemet. Ő a cég legnagyobb részvényese. Craig és Jay összesen birtokolnak negyvenkilenc százalékot; a többi az övé.

– Péntek délelőtt akar találkozni veled.

A tenyerem jobban izzadt, ölembe ejtettem a kezemet. Mit akarhat tőlem? Ez vagy nagyon jót jelent, vagy… nagyon rosszat. Eddig két alkalommal találkoztam az asszonnyal, amikor két nagyszabású film terveit mutattuk be az igazgatóságnak.

Felcsippant az órám, magam felé fordítottam a csuklómat. Rohadék. „Ani nálam hagyta a laptopját és a telefonját. Mikor jössz érte?” Azonnal, te barom, mert muszáj megtudnom valamit rólad!

– Rendben.

– Olivia elküldi majd a címet és a pontos időpontot. – Jay állkapcsa megfeszült.

Az, hogy ő közölte velem ezt a hírt, és nem egy e-mailt kaptam róla, sokat jelent. Nagyon sokat. Felvettem az asztalról a telefonomat, készültem felállni. Mit akarhat tőlem az idős hölgy? És ez miért nem tetszik Jaynek?!

– Apropó, Carolyn – szólított meg –, nélküled nem forgatjuk le a filmet. Nem opció, hogy leváltunk téged.

Ez kedves. Legyezte a hiúságomat Jay bizalma.

Így lehet, hogy az egész kuka lesz. Az első saját filmem, amin annyit dolgoztam. Ha nem jön össze, visszafokoznak asszisztenssé, ugrik az üvegfalú, tágas irodám a drága íróasztallal, és kapok egy bokszot, hogy aztán üldözhessem Jayt egy-egy telefon vagy e-mail miatt. Abból soha nem lábalnék már ki, ebben a világban mindenkinek egy esélye van. Keserű szájízzel álltam fel. Itt a nagy lehetőségem, erre az a barom keresztbe szántja az egészet.

Nem engedem meg neki. Ebből a csatából ő fog vesztesként kikerülni.

A GPS vezetett el Will házáig. Fogytak a kilométerek, satuként szorította mellkasomat a viszontlátás lehetősége. Annyi hónap után újra a közelemben van, hallhatom a hangját, láthatom. Még mindig ugyanannyira idegesítő és vonzó, mint régen.

Amint leparkoltam, a kapuban megjelent a nagy ír farkaskutya, és vad ugatással köszöntötte az autót, közben csóválta a hosszú, vékony farkát.

Ki kellett derítenem valamit Williamről, az időm gyorsan fogyott. Ha jövő hétre sikerül, akkor jövő hét után el is kezdhetnénk a forgatást, tartva magunkat a tervhez. Azt biztosan nem tenné tönkre csupán azért, mert haragszik rám: azzal ő is sokat veszítene.

Ha elmondanám neki, hogy mi történt, akkor… Nem. Nem tudhatja meg soha.

Magamhoz vettem a telefonomat, és kiszálltam az autóból. Mire a kapuhoz értem, William is megjelent egy fürdőnadrágban.