Borítószöveg

Nem kellett volna meghalniuk

Egy ragyogó parti másnapján a huszonöt éves Rachel Mullent holtan találja az ikertestvére. A lány szeplős arcán zúzódások, torkába egy üvegszilánk ékelődött.

Hamarosan kiderül, hogy a bizarr gyilkosság nem az egyetlen eset: egy fiatal doktornőt ugyanazzal a módszerrel öltek meg. Mivel az orvos nem vett részt a partin, sőt semmilyen módon nem köthető a vendégekhez, Lottie kénytelen megkérdőjelezni minden addigi elméletét.

Miért kellett elhallgattatni ezt a két ifjú nőt?

Lottie megszállottan nyomoz, hogy kiderítse, mi történhetett azon a partin, és egyre közelebb kerül a házigazdához. A nyomok Maddyhez vezetnek, aki felszolgálóként dolgozott az estélyen, ám ő sem tud információval szolgálni, ugyanis egy rendszám nélküli autóval elrabolják. Az őrület akkor kezdődik igazán, amikor Boyd is eltűnik.

Lottie már nemcsak az eltűnt lányt, hanem a vőlegényét is kétségbeesetten próbálja megtalálni. Nem veszítheti el újra a férfit...

Egy újabb rejtélyes gyilkos jár Ragmullinben, aki különös kegyetlenséggel végez áldozataival...

Patricia Gibney soron következő thrillere lélegzetelállító pillanatokat ígér a nyomozós krimik szerelmeseinek a Néma sikolyok című kötetben is.

Fordította

Tóbiás Csenge

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Gibney: Silent Voices

Published by Bookouture in 2021

Fordította Tóbiás Csenge

Copyright © Patricia Gibney, 2021

Hungarian translation © 2022 Tóbiás Csenge

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tash Webber Design

Borítófotók © Maria Heyens / Arcangel;

John Cafazza / Unsplash; Janko Ferlič / Unsplash

ISBN 978-963-433-889-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Palkó Katalin

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek – a nyilvánvalóan közismerteken kívül – a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Ügynökömnek és barátomnak,

Ger Nicholnak

Kilenc évvel korábban

A fiú próbált nem sírni. Azt hitte, tudja a hazavezető utat, de már nem volt biztos benne. Sötét volt odakinn a földeken, távol a ház fényeitől, ahonnan az imént kitették. Azt mondták neki, hogy menjen haza. Nem akarták maguk közt látni. Még ki is nevették. A nagyfiúk nem sírnak, hajtogatta magában, de mégis sírt. Remélte, hogy az anyukája és az apukája otthon lesz majd, ahogy a többiek mondták, bár tudta, hogy a szülei elmentek otthonról estére.

Keresztülgyalogolt a mezőn, fel az úton, és óvatosan átlépett a kerítésen. A lába a homokos földbe süppedt. A földön bőséges volt a harmat, és az előtte terülő távolság rövidebbnek tűnt az alacsonyan szálló, makacs köd miatt. Az ösvénynek ismerősnek kellene lennie, mélyen az emlékeibe vésve azokból az időkből, amikor az apukájával kirándulgattak, hogy megnézzék a munkát a kőfejtőnél. Néha egész nap nem is látta az apját. Hosszú napok és véget nem érő esték, a fúrók döngésével és a gépek zúgásával a távolban. Az apukája azt mondta, hogy csak egy kis vállalkozás volt, de egy napon ő majd naggyá teheti. Nem szerette, ahogy a nyár után a zöld bozótosok szürkévé váltak a portól, és kiürültek a fészkek, de a családját nem aggasztotta a környezetvédelem.

Ahogy tovább-ballagott, rátelepedett a nyomasztó csönd, és a ködtől nyirkos lett a haja. Azt kívánta, bárcsak a gumicsizmájában jött volna, mert a futócipője átázott, és minden lépésekor megcsúszott. Talán megnézhetné a kőfejtőt, mielőtt felmegy a dombra. Senki sincs ott ilyenkor, de ő ismert egy bejáratot.

Amúgy is az volt a legrövidebb út hazafelé. Átmászott a drótkerítés résén, és ment tovább.

Csak akkor vette észre, hogy a kőfejtő széléhez ért, amikor meghallotta a lépteivel felvert kavicsok csobbanását, ahogy a vízbe pottyantak.

A köd rejtélyesen felszállt, és megnyílt körülötte a tátongó tér; a sziklás és a füves talaj élesen elvált. Egynek érezte magát a természettel.

Hirtelen mintha zajt hallott volna maga mögött. Ugyan, csak ostoba emberek jönnének fel ide ilyenkor a sötétben… Akkor ő is ostoba? Megint az a hang… A levelek zörgése az ágakon.

Talán a szél? Nem, mozdulatlan, ködös, baljós éjszaka volt. Miért van ilyen sötét? Ahogy elhátrált a meredély szélétől, a zaj egyre közelebbről hallatszott. Léptek csikorogtak a köveken. Éppen megfordult volna, amikor egy kéz érintését érezte a hátán.

– Ne!

Azt hitte, valóban kimondta a szót, vagy mégsem? Hátborzongató kacagás hasított a levegőbe. Nem ő nevetett. Néma sikoly hagyta el a száját. A kéz megtaszította, ő pedig csak zuhant.

A víz sűrű volt, és tömény. Beleömlött sikoltásra tátott szájába, és megtöltötte a tüdejét. Elmerült.

Meglepő nyugalom telepedett rá.

PROLÓGUS
November 25., szombat

Lehet, hogy csak az utóbbi tíz évben épült, de a kis kápolna azokat az időket idézte, amikor a szerzetesek az első keresztény templomokat építették Írországban. Szükség esetén száz ember is elfért benne, de ma kevesebb mint harmincnak kellett.

Fátyolvirágok keveredtek illatos kis fréziacsokrokkal, amelyeket fehér szaténszalagok kötöttek a padsorok közti folyosón sorakozó székekhez. Amikor szállingózni kezdtek az első vendégek, és kinyílt az ajtó, friss illat csapta meg az orrukat. Fény szűrődött be a boltíves kis ablakokon, és szivárványt rajzolva a kőfalakra misztikus hangulatot kölcsönzött a belső térnek.

Hűs levegő töltötte meg a kápolnát, annak ellenére, hogy odakint meleg volt. Három oszlopgyertya állt a virágokkal borított oltáron, egy-egy a menyasszonynak és a vőlegénynek, míg a harmadik gyertyán elhunyt családtagok neve sorakozott, arany betűkkel.

Csevegő vendégek foglalták el a helyüket. Az első két sorban a család, mögöttük a barátok, majd a kollégák. A barátok többsége kolléga volt, de az nem számított.

A kápolna melletti vendégház hálószobájában Lottie a hosszú tükör előtt állt. Be kellett vallania, hogy nem ismerte fel a tükörképét. A szűk szaténpruszlik alól lágyan hullott alá a krémszínű szoknyarész – csodálatosan festett az ablakon beszűrődő fényben. Soha nem hordott egybeszabott ruhát, és ha teheti, akár pólóban és farmerban is megházasodott volna. De a lányai erősködtek, így megadta magát. Kis győzelem a lányoknak, gondolta, de el kellett ismernie, hogy meglepően elégedett a tükörképével. A haja kicsit világosabb színű volt, mint általában – az előző napi hajfestés eredménye; Chloe erőltette – bár Lottie nem volt biztos benne, hogy eredetileg mézszőke volt-e, vagy egyszerűen szőke. Sosem agyalt ilyesmin. Néhány virág rejtette el a hajcsatokat. Katie hozta a formáját a sminkkel és szemhéjfestékkel meg egy rakás más vacakkal is, amelyeknek Lottie még a nevét sem tudta, de tény: elégedett volt a végeredménnyel.

Legalább leplezte a lila foltokat.

– Gyönyörű! – jelentette ki boldogan, megölelve idősebb lányát.

– Tíz évet fiatalodtál – ragyogott fel Katie arca.

– Menj már! Csak negyvenöt vagyok – válaszolta Lottie játékosan. Júniusban töltötte be a negyvenhatot. – Louis készen van már? – Louis az unokája volt, Katie kétéves kisfia.

– Igen, de nem garantálom, hogy azt csinálja, amit kellene.

– Sebaj. Amíg Boyd itt van, no meg te, Chloe, Sean és a kis Louis, boldog vagyok, bármi legyen is.

– Anya, figyelj, tudom, hogy nem találkoztál még Chloe pasijával, de nem olyan, mint…

– Ne ma, Katie.

– Csak egy kis figyelmeztetés.

– Köszi – bólintott Lottie. – Mellesleg imádom a ruhádat. – Katie lebegős, élénk rózsaszín ruhát viselt a Macy’sből, míg Chloe hasonlót égszínkékben (végkiárusítás!). Lottie-ét használtan vették, de mindegyik elég drágának tűnt. Felesleges pénzt pazarolni, amim amúgy sincs, gondolta Lottie. – Sean készen van?

– Sean sosincs készen – morogta Katie. – Ránézek.

– Köszi. És Katie!

– Igen?

– Ne engedd Rose nagyit a közelembe a ceremónia előtt. Mondani fog valamit, ami felzaklat, és ma aztán végképp nincs kedvem hozzá.

– Rendben.

Újra egyedül, Lottie érezte, ahogy a szíve dagad a boldogságtól. Nem hitte, hogy érez így még valaha, miután a férje, Adam, öt éve elhunyt. Pokoli időszakot élt akkor át, a függőség és a kétségbeesés között csapongott, de idővel, a kollégája, barátja és hamarosan a férje, Mark Boyd segítségével, eljutott eddig a napig, egyhétnyi vihar és mennydörgés után; eddig a verőfényes, csodálatos napig!

A kis öltözőasztalnál ülve nézte az ajándékot, amelyet az anyjától kapott. Egy arany nyakék volt.

– Az anyémé volt – mondta neki Rose. – Pótolhatatlan családi ereklye. Ne veszítsd el. Beletettem egy fényképet, csak neked. – Nem fejezte ki a szeretetét, nem árasztotta el jókívánsággal. Csak átadta a nyakéket, ezzel a paranccsal: „Ne veszítsd el!” Lottie a legszívesebben visszakérdezett volna, hogy miért ad ajándékot, ha parancsot csatol hozzá. De csak elmormogott egy köszönetet, és annyiban hagyta.

Most, hogy kinyitotta a medált, és ránézett Adam kicsi, durván körbevágott fotójára, elszorult a szíve, és gombóc nőtt a torkában. Elöntötte a szemét a könny. Rose megint csak a szokásos érzéketlen formáját hozta, vagy tényleg azt hitte, hogy helyesen cselekszik? Lottie visszazárta a nyakéket a dobozba, és beledobta Katie sminktáskájába. Ha nincs szem előtt, könnyebb lesz nem gondolni rá.

Nem mintha elfelejtette volna Adamet. Hiányzott neki, és még mindig szerette. De Boydot is szerette – más módon. Ő a jelene része volt, nem a múltjáé. Ott volt neki, bízott benne, hitt benne, szerette. Legalábbis, amikor nem kockáztatta feleslegesen az életét!

Letörölte a könnyeit, mielőtt tönkretette volna a sminkjét, és felnyitotta a kék selyemdoboz fedelét, amelyet Boydtól kapott. Vékony ezüstlánc volt benne, két összefonódó szívet ábrázoló medállal. Kézimunka. Egyszerű. Költői. Átgondolt. Igazán gyönyörű volt. Felcsatolta, és megcsodálta a tükörben. Elmosolyodott, amitől zöld szeme úgy ragyogott, mint smaragdok a napfényben. Elég, szólt magára.

Belebújt a krémszínű selyemcipőbe, amelyet Chloe vetetett meg vele. Ő balgaságnak tartotta, hogy ilyesmire költsön, hiszen csak egyszer hordja majd életében, de végül beadta a derekát. Csak az számított, hogy a lányai örüljenek. Végre készen volt, kinyitotta az ajtót, és kilépett a kis nappaliba, ahol a családja várta.

– Istenem! Anya! Fantasztikusan nézel ki! – áradozott Chloe, és megfogta Lottie kezét, hogy megpörgesse. Krémszínű és kék selyem suhant a levegőben, Louis lelkendezve sivalkodott.

– Mit gondolsz, Sean? – kérdezte Lottie, visszanyerve az egyensúlyát.

A fia az alsó ajkába harapott, a szeme könnytől ragyogott. Szőkés haja rövidre volt nyírva, de a hosszúra hagyott frufruja a kék szemébe lógott. Adam szeme… Lottie a melléhez kapott, és nyelt egy nagyot.

– Remekül nézel ki, anya – mondta végül Sean. – Gyönyörű vagy.

– Nem vagyok mindig gyönyörű? – viccelt Lottie, hogy enyhítse a feszültséget, mielőtt veszélyes mértéket öltene.

Sean megölelte, majd hátralépett.

– Nos, készen állnak a Parkerek?

Terhes csend szállt rájuk, és Lottie mélyen belélegezte lányai virágos parfümjének illatát.

– Kinél van a csokrom?

Katie kivette a vadvirágokból összeállított csokrot a vázából, megtörölte a szárát, majd odaadta.

– Készen állok, ha ti is – mondta Lottie, és öt év után először tényleg boldognak érezte magát. – Na menjünk, kezdjük el életünk új fejezetét.

Amikor a lányai és az unokája nyomában kilépett az ajtón, pillangók rajzottak a hasában az idegességtől. Sean erősen fogta a könyökét, de nemsokára engedett a szorítása, és megnyugodott.

– Jól vagy, anya?

– Kicsit ideges vagyok. Mi van, ha Boyd nem jön el?

– Persze hogy eljön.

Miközben végigmentek a kert kőlapos ösvényén, Lottie felnézett a nyaralóra, ahol reményei szerint Boyd készülődött. Furcsamód elhagyatottnak tűnt.

– Ne aggódj! – nyugtatgatta Sean.

Befordultak a sarkon, és a kápolna felé indultak. Lottie-t elfogta a szorongás első hulláma. Miért van kint ez a sok ember? Odabent kellene lenniük. Chloe és Boyd mindent eltervezett az utolsó részletig, az utolsó pillanatig. Boyd ilyen volt. Kényszeres. Még Lottie agyába is belevéste a menetrendet.

„Pontosan délben. Egy másodperccel sem később.” Hányszor mondta el? Már számolni sem tudta. Elmosolyodott, de arcára fagyott a mosoly, mert az anyja elindult felé, Boyd húgával, Grace-szel karöltve.

– Mi az? – kérdezte Lottie. – Nincs itt az ünnepelt?

– De, a fontosabbik itt van, csak a másik fele hiányzik – felelte Rose megvetően. Régimódi volt, és ez aligha változik már meg.

Lottie elkapta Grace karját.

– Hová mész, Grace? Boyd bosszús lesz, ha egy percet is késünk.

– Ő az, aki késik – válaszolta Grace.

Elfordulva Lottie Kirbyt látta kilépni a Boydnak kijelölt nyaralóból.

– Mi az?

– Lehet, hogy késleltetnünk kell a ceremóniát – jelentette ki Kirby aggodalmasan, és rágyújtott. Szokatlanul rendezettnek tűnt, bár a fehér inge feszült a hasán, és zselé csillogott a hajában, hogy visszafogja zabolátlan fürtjeit.

Lottie-t hatalmába kerítette a pánik.

– Hol van Boyd?

– Nem tudom.

– Nem voltál vele ma reggel? Hogy segíts neki feltűzni a virágot vagy valami?

– Hisz ismered Boydot, csak ő tud mindent jól csinálni. – Kirby nagyot szívott a szivarjából, de rögtön el is nyomta. – Azt beszéltük meg, hogy dél előtt tíz perccel találkozunk. Most van dél, megnéztem, hogy miért késik, és…

– Az isten szerelmére, Kirby, ne hadarj már! – Lottie a kezébe nyomta a csokrát, és beszaladt a vendégházba. Klasszikus stúdiólakásként volt berendezve, igazi Boydhoz illő lak volt.

Az esküvői öltönye az ajtón lógott, még mindig a műanyag csomagolásban. Körbeperdült, keresett valami nyomot, bármit, ami elárulhatja, hogy mi történik. Meg is találta a kis konyhaasztalon.

Egy üzenet. Félbehajtva. Krémszínű levélpapíron. A hajtáson kívül, nagy betűkkel az állt: Mark Boyd.

Lottie reszkető kézzel széthajtotta a papírt.

A szavak összemosódtak a szeme előtt. Érezte, hogy megdermed az ereiben a vér.

Mielőtt elkövetné élete legnagyobb hibáját, találkozzon velem. Ha nem, a vére a maga kezén szárad. Velem van. Tudja, hol talál.

Lottie ájultan rogyott a padlóra.

ELSŐ FEJEZET
November 19., vasárnap

Csendes volt az éjszaka; madárdal sem hallatszott. A madarak már melegebb éghajlatra repültek, gondolta Ellen. Talpa alatt cuppogott az ázott falevelekkel borított talaj. Esőre hajlott az idő.

Mindennapi házimunka volt esténként beszedni a nyirkos ruhákat a szárítókötélről. Nem tudta biztosan, miért teregetett ki minden reggel, hogy aztán este bevigye őket. Legalább azt a látszatot keltette, hogy laknak a házban. Hogy normális az élete.

Köd telepedett a kezére, mire az utolsó csipeszt is bedobta a kötélen lógó műanyag kosárba. Felnézett a csillagtalan, sötét égre. A holdat fekete felhők takarták. Az az éjszaka is hasonló volt, amelyen az élete örökre megváltozott. Csendes, nyirkos, sötét. Az emlék azóta is nap mint nap kísértette.

Az elméjén átfutó gondolatoktól elfogta a remegés, így a hátsó ajtón kiszűrődő meleg fény felé fordult, amely kettészelve a hátsó kert füvét furcsa árnyakat vetett a járólapokra.

Az útról a fűbe rugdosta a leveleket, és megfogadta, hogy holnap majd átmegy rajtuk a fűnyíróval, ha végül mégsem esik.

Mintha hallott volna valamit. Visszatartotta a lélegzetét, és fülelt. Egy roppanás… Ehhez a levelek túl nedvesek voltak. Nem látott senkit. Megvonta a vállát, és visszament házba.

Becsukta maga mögött az ajtót, és jólesőn körülölelte a meleg; eddig fel sem tűnt neki, milyen hideg volt odakinn. Mégis, most kirázta a hideg. Kipakolta a ruhákat az asztalra, egyenként kisimította, majd felakasztotta a kályha melletti állványra. Talán feleslegesen tereget minden reggel.

Miközben tett-vett, magában beszélt, és azon tűnődött, hogy nem éppen a magány kezdi-e megőrjíteni. Tudta, hogy harmincévesen örülnie kellene az életének, és élveznie, amit csak lehet, de a dolgok sosem voltak olyan egyszerűek.

Bekapcsolta a tévét társaságnak, és megakadt a szeme a pulton hagyott két bögrén. A látogatója már rég elment. Túl sok dolog járt a fejében, minden egyes látogatással egyre jobban kínozta a múlt. A bögréket el kellett volna öblíteni, és berakni a mosogatóba. Ahogy felemelte, ránézett arra, amelyikből ő ivott. Ujjnyi whiskey lötyögött az alján, úgyhogy felhajtotta, bár vodkának jobban örült volna.

A tévében majdnem vége volt már a szokásos szappanoperának, és próbált visszaemlékezni, mi következik utána. Még egy rönkfát dobott a kandallóba, és leült, kezében a távirányítóval. Bizsergést érzett az ujjaiban.

Megint egy fura hangot hallott. Egy becsapódó ajtó… Az emeleten? Megdermedt, elejtette a távirányítót. Remegett a keze, a gyomra felkavarodott. Felpattant a székről. A farmerja beleakadt a szögbe, amelyet évek óta nem kalapált vissza, mindig csak tervezte; az anyag nagyot reccsenve elszakadt. A gyomra görcsbe rándult. A fájdalom felkúszott a torkáig, és úgy érezte, hogy vagy hányni fog, vagy maga alá csinál, vagy mindkettő.

Újabb hang.

– Pokolba az egésszel – motyogta apja kedvenc káromkodását, hogy kicsit összeszedje magát. Újabb görcs rántotta össze, éles fájdalom hasított belé. Összekoccantak a fogai. El kell jutnia a fürdőszobáig.

A közlekedőben sárga fény derengett. Az ajtó feletti kis üvegablakon szűrődött be az udvarról. Automatikusan a villanykapcsoló után nyúlt, de egy újabb nesz hallatán megállt a keze a levegőben. Vajon ez is fentről jött?

Felhívhatta volna egy barátját, hogy jöjjön át. Hogy együtt keressék meg a hang forrását. De nem akart kellemetlenséget okozni. Nem volt ijedős, de valami arra késztette, hogy legyen óvatos.

– Mindig óvatos vagyok – motyogta, hiszen az élet megtanította rá.

Felment a sötétségbe vezető lépcsőn.

Holnap majd nevetni fogok ezen, gondolta, de ma este nem volt nevetős kedvében. A gyomra kavargott, a furcsa zajok csak tovább nyugtalanították.

Megállt a lépcső tetején, és fülelt. Lélegezni se mert, csak csendben nyeldekelt.

– Ne butáskodj! – dorgálta magát hangosan, amikor végre megengedte magának, hogy rendesen lélegezzen. – Csak a madarak a tetőn.

Nagyon kevés madár van a környéken, emlékeztette magát. Denevér a padláson? Fúj. Ösztönösen a hajához kapott. A gondolat, hogy denevérek akadjanak selymes hajába, majdhogynem taszítóbb volt, mint egy rejtőzködő idegen az emeleten.

A gyomra felmordult, és újabb fájdalom hasított belé, egészen a torkáig. Halálos csendben állt, hallgatva a saját nehézkes lélegzését. Be. Ki. Be. Ki. Képzelődik.

– Talán kezdek megőrülni…

Összeroskadt, és felsikoltott, mert a fájdalom úgy hasított belé, mint egy éles kés. Négykézláb a fürdőszoba felé mászott; lerángatta a farmerját, és felkapaszkodott a vécére. A torkán rekedt a sírás a tüdejét átjáró kínzó lüktetéstől. Nem tudott lélegezni.

Megpróbálta felhúzni a nadrágját, de nem volt hozzá ereje. Lerúgta magáról, és kimászott a lépcsőfordulóig. A szájában valami furcsa mellékízt érzett; olyasmiét, amit biztosan nem evett. Mi lehetett az? Képtelen volt fogalmat párosítani az ízhez és szaghoz. A gyomrát mintha megint átdöfték volna. Mit ehetett…? Telefon… Segítséget kell hívnia. A telefonja a konyhaasztalon maradt. A vezetékes telefon a lépcső alján van. Francba.

Felhúzta magát a fal mellett, és a lépcső felé araszolt.

Akkor meghallotta a neszt: egy széllökés, és lobbanó vászon hangja, közvetlenül azelőtt, hogy megérezte a lökést a lapockái között. Aztán a teste tompa huppanásait, miközben legurult a lépcsőn. Látta a jelenetet, de képtelen volt megállítani; a karja ösztönös kalimpálása sem segített: a lépcsőfokok és a minden huppanásra felvillanó előszobapadló olyan volt, mint az egymást követő, pergő filmkockák. A lépcsőfokok ütemes reccsenése. A roppanó csontok. A tüdeje sivított, minden tagja fájt, a feje majd szétrobbant.

A borzalmas fájdalomból tudta, hogy eltört a farokcsontja is. Minden túl gyorsan történt. A kis előszobaasztal után nyúlt a telefonért, de feldöntötte. A készülék arrébb bucskázott, nem érte el. Nem mintha képes lett volna telefonálni…

A lépcső tövében hevert, a koponyája nagyot koppant a padlón, fél lába még a harmadik lépcsőfokon volt, a másik a teste alá csavarodott. Az orra is eltört, ömlött belőle a vér, a szíve zakatolt. Nem kapott levegőt.

Levegő… levegőre volt szüksége. A torkához kapott, próbált lyukat vájni bele a körmeivel, de hiába. A fájdalom kibírhatatlan volt, de a fuldoklástól végül a roham elkapta.

Eltartott pár óráig, aztán a szíve feladta a küzdelmet.

A vére kiáramlott a megrepedt hajszálerekből, és elöntötte a tüdejét.

MÁSODIK FEJEZET
November 20., hétfő

A huszonöt éves Rachel Mullent kevés dolog bosszantotta jobban, mint a pontatlanság, és mégis itt volt, fél óra késés után, készen arra, hogy többnyire ismeretlen emberekkel vegyüljön. Ez akár előny is lehetett volna, de Rachelnek sokat számítottak az első benyomások.

Besietett a hangoktól, nevetéstől, csevegéstől zajos terembe. Táskáit a földre dobta, majd kibújt átázott kabátjából. Nem volt hova akasztania, így a karjára tette. Sebtében feltűzött kontya kibomlott; kivette a gumit, és újra összefogta a haját. Felkapta a laptoptáskáját és a retiküljét. Érezte, hogy elpirul. Miért ment bele, hogy igyon egyet azzal a férfival? Egye fene, gondolta, végre elindultak a dolgok, és a kemény munkája hamarosan kifizetődik. Ezért megérte.

Fáradt arcára öltötte a legmeggyőzőbb mosolyát, és körülnézett.

– Ó, Rachel, végre megjöttél! – száguldott felé egy nő széles, de hamis mosollyal. – Hamarosan tálalnak! Gyere, igyál valamit! Pezsgőt? Tudom, hogy szereted. Vagy inkább vodkát innál?

– Pezsgő jó lesz. – Rachel nem volt válogatós kedvében, bár egy feles jobban esett volna. De nem vodkából. Túl sok rossz emléket idézett fel.

– Tudom, hogy régen volt már… de részvétem az anyukád miatt – mondta a nő. A kezébe nyomott egy poharat, és eltűnt a tömegben.

– Hát persze – morogta Rachel. Méregette az aranysárga, gyöngyöző italt az eperszelettel, aztán felhajtotta. Az üres poharat egy felszolgáló tálcájára tette, és azzal a mozdulattal levett egy teli poharat. Kényelmetlenül érezte magát, nem volt az alkalomhoz öltözve. Fél nyolc körül járhatott, a legtöbben már koktélruhában voltak. Feszengett a decens kosztümjében.

Nem látott ismerőst, úgyhogy kikeveredett a tömegből, a falnak dőlt, és nézte, ahogy a vendégsereg beszélget. Kétszínű sznobok, gondolta. De ha ezek az emberek mind kétszínűek, akkor ő mi volt? Az egész élete egy nagy hazugságra épült, és az utóbbi kilenc évet azzal töltötte, hogy megpróbálja feloldozni magát. De az anyja halála két évvel ezelőtt megváltoztatta a gondolkodását. Vajon helyrehozhatja fiatalkori hibáit? Bárhogy is… meg kell próbálnia.

Valaki megrángatta a kosztümkabátja ujját. Megfordult.

– Helló. Látom, te is épp annyira örülsz, hogy itt lehetsz, mint én. Gyakran jársz ide?

– Ezt most találtad ki? – Magára erőltetett egy mosolyt, miközben felmérte a férfit. Észrevette, hogy imbolyog, erőnek erejével próbálja egyenesen tartani magát. Elég részeg lehetett.

– Ha-ha – gúnyolódott a férfi. – Milyen vicces tudsz lenni, ha igyekszel!

– Nem is ismersz. – Máris unta magát, és el akart menni, de a férfi még mindig fogta a karját.

– Nem te vagy az egyik Mullen nővér? Hazel Clancynek dolgozom. Barátok voltatok, nem? Ma este engem küldött maga helyett.

Rachelnek kiszáradt a szája – a név felelevenített egy régi emléket. Miért hívták meg Hazelt?

– Úgy ezer éve – bukott ki belőle a válasz.

– Gyere, lépjünk le innen. Ihatnánk párat Danny Kocsmájában. Jobban hangzik, mint itt kókadozni, nem?

Lerázta magáról a férfi tolakodó kezét, de véletlenül rálöttyintette az italát az ingére. Hátrált egy lépést. Hirtelen melege lett, a kabát és a táska málhaként nehezedett a karjára.

– Nem akarok goromba lenni, de beszélnék néhány emberrel, kapcsolatokat építeni az új vállalkozásomhoz. Ha nem bánja, szeretnék ismerkedni, de partner nélkül.

– Értem, szóval nem adod ilyen könnyen magad, mi? – vigyorgott a férfi.

Rachel egy kicsit megnyugodott. Akár el is engedhetné magát. Kezet nyújtott:

– Rachel vagyok.

– Andy – válaszolta a férfi.

Rachel azonnal tudta, kivel áll szemben. Ő az a mókamester, aki szokás szerint tönkreteszi az estét azzal, hogy túl sokat iszik. Ezek szerint semmit nem változott az évek során.

– Hoznál nekem egy italt, Andy? Egy rendes italt. Például… egy gin-tonik jólesne.

– Ha megadod a telefonszámod.

– Rendben – bólintott, és kinyitotta a retiküljét.

– Ingyenes a bár. Annie Fleming jótékony kedvében van. Gondolom, azért, mert nem mindennap nyílik Ragmullinban új étterem…

– Tessék – mondta Rachel, és átnyújtotta a névjegykártyáját. – Rajta van a számom.

– Kösz – mondta a fickó, és zsebre vágta a kártyát. – Rögtön jövök.

Utat tört a tömegben, Rachel pedig megkönnyebbülten fellélegzett, de szinte azonnal megjelent egy pincérnő egy tálca harapnivalóval.

– Jó estét! Megkínálhatom? – kérdezte az éjfekete hajú lány, idegesen körbepillantva.

– Nincs szabad kezem – válaszolta Rachel, de a táskáival és minden egyébbel zsonglőrködve végül illedelmesen elvett egy pirítósfalatkát a tálcáról. Az lesz a legegyszerűbb, ha egyben bekapja. A fenébe, a lány felbátorodott, és tovább kínálta. Elvett még egyet. – Elég lesz, mert még zabagépnek tűnök – mímelt nevetést.

– Szerintem jól néz ki – jegyezte meg a lány.

– Szeretnék jó benyomást kelteni, de azt hiszem, nem vagyok a legjobb formában. Már két pezsgőt ittam.

– Ó, ne aggódjon, szerintem ezzel mindenki így van. – A lány kacsintott, és továbbment, hogy másokat is megkínáljon. Rachel valamiért rokonszenvesnek találta; magányt és elszigeteltséget érzékelt a testtartásában. Nemrég még ő is ilyen volt, de ma már tele volt ötletekkel és lelkesedéssel. Az új vállalkozása! Ha kiszabadul a gyötrő banki állásából, azonnal beindítja…

– Á, végre megvagy! – mosolygott Andy, egyik kezében egy jéggel teli pohárral és egy feles ginnel, a másikban és egy üveg tonikkal.

– Előbb hadd egyem meg ezt – emelte fel Rachel az uborkaszelettel díszített pástétomos pirítóst.

– Undorítóan néz ki.

– Csirkemáj.

Andy öklendezést mímelt.

– Duplán undorító.

Rachel nevetve bekapta a falatot, majd elvette a gint, és tonikot töltött rá. Nagy meglepetésére Andy segített neki. Feszült volt a tárgyalás után, és pont egy ilyen pojáca társaságára volt szüksége ahhoz, hogy feloldódjon. Nem igazán ismerte, alig emlékezett rá; úgy tűnt, Andy összekeverte a nővérével. Kapásból azt kívánta, bár elfogadta volna Beth meghívását, hogy Dublinban éjszakázzon, annak ellenére, hogy ki kellett volna bírnia egy rockkoncertet is. Be kellett látnia, ikrek létükre neki és Bethnek elég különböző ízlése volt.

– Magadnak nem hoztál? – kérdezte.

– Valahol van egy korsó Guinnessem. Pillanat – intett Andy, és visszafordult a bárhoz.

Az italát kortyolgatva Rachel megpillantotta az est házigazdáját, Annie Fleminget, aki éppen keresett valakit a vállak és hajak rengetegében. Üdvözlésként megemelte felé a poharát, majd gyorsan elfordult, hátha talál valakit, akivel szóba elegyedhet.

Nem akart Annie-vel beszélgetni. Kínos lenne, és nem volt biztos benne, hogy leplezni tudná a bűntudatát. De el akarta kerülni Andyt is, aki az új legjobb barátjának képzelte magát.

Ahogy körbenézett, feltűnt, hogy alig ismer valakit. Bármilyen jó ötletnek tűnt is üzleti szempontból, nem akart itt lenni.

A keze remegni kezdett; az itala rálöttyent a bőrtáskájára és a vörös blúzára. Kortyolt egyet. Fúj. Meleg volt, és rossz ízű. Csak nem lejárt a tonik szavatossága? Égett a torka, és képtelen volt abbahagyni az oktalan kuncogást, pedig közel sem volt vicces kedvében.

A csontjai csikorogtak a fáradtságtól, és érezte, hogy tántorog. Tett valamit az italába ez az Andy fickó? Nem lepné meg, belegondolva, hogy ismerte Hazelt is. Nem hiányzott neki ez az emlékeztető.

Összegörnyedt egy köhögésrohamtól, és próbálta kiinni az italát. Undorító volt, de lenyelte, hogy a köhögés abbamaradjon.

Emberek. Mindenhol. Felegyenesedett, odalépett egy csoporthoz, és beszélni kezdett a vállalkozásáról, és hogy hogyan fog működni. Legalábbis úgy képzelte, hogy erről beszélt, de amint elfordult, hogy egy másik csoporthoz társuljon, gőze sem volt, hogy valójában mit mondott.

El kell mennie. Hiba volt idejönni. Most Dublinban lehetne a 3Arenában, és Bethszel csápolhatna a The Killers-koncerten. Lerakta a poharát a földre. Szédült, émelygett, és fáradt volt. Áttúrta a táskáját, de nem találta a telefonját, hogy taxit hívjon. Majd megkeresi odakint. Gyorsan átmanőverezett a tömegen, és ki az ajtón. Megállt az előcsarnokban, és meglátta magát a tükörben. Ismeretlen arc nézett vissza rá. A haja zilált volt, a bőrén fekete csíkokban folyt a smink, a pupillái pedig akkorák, mint egy-egy kistányér. Ki ez? Kimenekült az utcára.

A járdán ülve a csapkodó esőben Rachel megtalálta a telefonját a táskája alján. A hívás után imádkozott, hogy a taxi hamarosan megérkezzen. Nem tudta, meddig képes még tartani a holmiját, és meddig bírja még, mielőtt legyőzi a fáradtság. Minden igyekezetével küzdött, hogy sikeres legyen az üzleti világban, azok után, amiken keresztülment. De most bőrig ázva ücsörögött a járdán, és megmagyarázhatatlanul reményvesztettnek érezte magát, mert csak az anyja utolsó óráira tudott gondolni.

HARMADIK FEJEZET
November 21., kedd

Boyd tudta, hogy tovább kellett volna bicikliznie. Csak tekerj tovább! Nem az ő dolga. Figyelmeztető szavak futottak át a fején, egészen beleszédült. A laza, kora reggeli biciklizés munka előtt segített a betegségét emlékké tenni. A javulás útján volt a rák után, és a tekerés a bicikliúton Ragmullin külvárosában valódi gyógyír volt. Az önkormányzat Zöld útnak nevezte, bár mostanság kevés zöld virított a csupasz ágakon, a novemberi ég pedig sápadtszürke volt. Nyálka úszott a kanális vizén. Szóval miért állt meg? Kíváncsiságból? Szánalomból?

A biciklijét egy haldokló fa törzséhez támasztotta, majd visszament oda, ahol a lány ült a betonúton, olajos ujjakkal próbálkozva egy High Nelly bicikli láncának visszaakasztásával.

– Segíthetek? – kérdezte, és nyikorgó térddel leguggolt. Időbe telik, míg visszanyeri valamennyire a régi formáját. A kemoterápiát nehezebb volt kibírni, mint magát a rákot.

A lány felnézett. Boydnak elakadt a lélegzete; nem a szépségétől, bár be kellett vallania, hogy nagyon szép, hanem a szemétől, a mélységesen üres tekintetétől. Szomorú? Elveszett? Talán. De az biztos, hogy ellenséges.

– Jól vagy?

– Kopjon le.

Hány éves lehetett? Tizennégy, tizenöt? Nehéz volt megmondani manapság. Fényes fekete haja volt, mint a fekete rigó tollazata, amely a fejük felett kapaszkodott a fa ágába. Sápadt bőrét néhány halvány szeplő pettyezte az orrán. Nehéz volt megmondani a szeme valódi színét, de ha tippelnie kellett volna, azt mondja rá, hogy a legsötétebb barna, amit valaha látott. Árnyak sötétlettek a hosszú szempillák alatt, mintha monoklik lettek volna, és bár az ösztönei azt súgták, hogy szálljon vissza a biciklijére, és tekerjen tovább, ott maradt.

– A te biciklid? – Mégis minek kérdezte ezt? A lány válla megroskadt.

– Mit érdekli? Meg tudom javítani.

– Elég nagy hozzád képest. – Régimódinak is tűnt, de nem akarta megsérteni. Megint elkapta az érzés, hogy menjen tovább. De maradt, ott guggolt mozdulatlanul, a lány sötét szemének rabságában.

– A nagymamámé volt. Nem mintha magára tartozna.

– Tény. De úgy látom, a rossz irányba rakod a láncot. Értek egy kicsit a biciklikhez. Hadd segítsek!

Meglepődött a hirtelen mozdulattól. A lány felugrott, és felé lökte a biciklijét. Boyd hátraesett; a lány erősebb volt, mint amilyennek a csontsovány teste sugallta. Megtörölte a kezét a kopott-szakadt farmerjában. A dizájn része volt, vagy csak elhasználódott? Valószínűleg az utóbbi, gondolta Boyd a két számmal nagyobb piros póló és a fűző nélküli Converse cipő alapján.

– Hogy hívnak? – kérdezte, ahogy leguggolt megjavítani a láncot.

– Sokat beszél. Anyukám azt mondta, hogy ne beszéljek idegenekkel – válaszolta, egy leheletnyi szarkazmussal. Piszkálódásból.

– Én Mark vagyok. A barátok Boydnak hívnak. Te is szólíthatsz Boydnak.

– Nem vagyok a barátja, és semminek sem akarom szólítani.

– Jogos. Én minek hívhatlak?

A lány a földet rugdalta az elkoszolódott fehér tornacipővel, és az ajkába harapott. Gondolkozott. A férfi folytatta a szerelést, mintha nem érdekelné. De valamiért érdekelte.

– Madeleine. A barátaim Maddynek hívnak. Annak hív, aminek akar.

– Nos, Maddy, a lánc már jó. Majd olajozd meg, de csak finoman. És ne hagyd a biciklit kint az esőben.

– Hol máshol hagynám?

– A fészerben vagy a garázsban?

Válaszul csak nevetett. De nem gyerekesen. Hanem mintha hallott volna valakit így nevetni, és az eszébe véste, hogy alkalomadtán használhassa.

– Mi olyan vicces?

– Maga – válaszolta, és megfogta a kormányt. – Hogy azt hiszi, szép házban lakom. Fészerrel, kerttel, meg minden.

Boyd felállt.

– Hol laksz?

– Sokat kérdezősködik.

– Nemigen válaszolsz.

– Veszélyes dolog idegenekkel beszélgetni.

– Már nem vagyok idegen, tudod a nevem.

– Lehet akár gyilkos vagy drogdíler is.

– Egyik sem vagyok. – Belenyúlt az övtáskájába. – Itt a névjegykártyám. A jófiúkkal vagyok.

Boyd meglepődött, hogy a lány elvette a kártyát, bár azon nem, hogy miután megnézte, gúnyos vigyor ült ki az arcára.

– Zsernyák. Tényleg mákom van.

Azt hitte, bedobja a kártyát a kanálisba, de nem tette. A farmerja zsebébe dugta.

– Hány éves vagy? – kérdezte Boyd.

– Miért akarja tudni?

– Egyedül vagy idekint kora reggel. Tudom, hogy elvileg biztonságos, de azért…

– Lekopna végre? Tudok magamra vigyázni. – Megfordította a biciklit, és felült rá, fél lábával a földre támaszkodott. Bizonytalannak tűnt, mintha régóta nem biciklizett volna. Elrúgta magát, imbolygott, aztán elhelyezkedett a nyergen, és eltekert.

Boyd figyelte, ahogy a lány fekete haja repült mögötte, mint egy telivér selymes sörénye, és azon tűnődött, hová készült Maddy, mielőtt leesett a lánc a nagymamája biciklijéről. Felkapta a sajátját a fa mellől, de már nem érezte szükségét a tíz kilométer biciklizésnek a Zöld úton. Felszállt, és a lány után tekert, vissza a város felé.

Várt rá a napi munka.

NEGYEDIK FEJEZET

Miután felakasztotta a táskáját a lépcsőkorlátra, Beth Mullen megfordult, és becsapta maga mögött az ajtót. A konyhában megtalálta a papucsát, és lerúgta a cipőjét. Megtöltötte a vízforralót, és bekapcsolta. Jéghideg volt a házban. A termosztátra nézett, és bár tudta, hogy spórolnia kellene, amíg valamelyikük elkezd pénzt keresni, bekapcsolta a fűtést.

– Álomszuszék, ágyban vagy még? Forralok vizet! – Kávét kanalazott egy dobozból két bögrébe. Kivette a tejesdobozt a hűtőből, beleszagolt, hogy jó-e, és úgy döntött, hogy megteszi. – Be kell majd vásárolnunk.

Ahogy a vízforraló fülsiketítően fütyülni kezdett, megfordult a fejében, hogy venniük kellene egy új vízforralót.

Kávéval a kezében megállt a terasz ajtajában, végignézett az elhanyagolt kerten, és ráeszmélt, hogy még mindig egyedül van a reggel csendjében.

– Rachel! – kiáltotta. – Azt hittem, hogy korai megbeszélésed van a bankkal. Már majdnem kilenc óra!

Megfordult, grimaszolva letette a bögréjét az asztalra, majd bement az előszobába, és felnézett a lépcsőn. Hallgatózott. Néma csend.

A nővére egész éjjel elvolt? Részegen valami hapsi ágyában? Nem…! Bár gyanította, hogy Rachelnek van valami titkos pasija. Vagy talán már el is ment a megbeszélésére.

Körbenézett a kis folyosón, és észrevette, ami elsőre nem tűnt fel neki.

A kék kabát gyűrötten hevert a földön, alatta a retikül és a laptoptáska. Basszus! Fellángolt benne a düh. Ez a megbeszélés remek esély volt, hogy egy kis pénzhez jussanak, és most lőttek az egésznek.

Kettesével vette a lépcsőket, a ruhája suhogott a lába körül, a haragja lépésről lépésre duzzadt. Mire felért a hálószoba ajtajához, majd felrobbant.

– Ezt nem hiszem el! – fújtatott, és kinyitotta az ajtót. – Hogy tudtál elaludni…

Amikor megpillantotta az ágyon heverő nővérét, a torkán akadt a szó. Rachel teste görcsbe merevedett, a szeme fennakadt, arca egy utolsó, néma sikolyba dermedt.

Beth az ágyhoz ugrott. Térdre esett, megfogta a nővére kezét, de nem tudta megmozdítani. Jéghideg volt, és merev.

– Uramisten, Rachel! Ne! – sikoltott Beth, és tudta, hogy az élete örökre megváltozott.

Rachel Mullen meghalt.

ÖTÖDIK FEJEZET

Boyd felhajtott a járdaszegélyre a Greenfield Drive 36-nál, és levette a gyújtást.

– Mielőtt megjegyzést tennél, nem tudok közelebb parkolni.

– Nem vagyok vak – mondta Lottie, és kibámult az esőáztatta szélvédőn. Egy mentő- és két járőrautó parkolt elöl. Megakadt a szeme a hosszú, fehér furgonon, amely a törvényszéki helyszínelők logóját viselte magán.

– Ki hívta a helyszínelőket? – kérdezte. Kinyitotta az ajtót, és kapásból belelépett egy pocsolyába. – Hogy a franc esne belé!

– Nem én voltam – viccelt Boyd.

Elmosolyodott. Jó volt újra Boyddal dolgozni. És végre teljesül a kívánsága. Szombaton összeházasodnak. Már csak négy nap! Boyd és Chloe hatalmas lelkesedéssel szervezte az esküvőt.

Békén hagyta őket a feladattal, és bár úgy tekintett a dologra, mint egy kívülálló, azért izgatott volt.

Amikor beérkezett a hívás az őrsre, Boyd épp befejezte a zuhanyozást a szokásos reggeli biciklizése után, és felajánlotta Lottie-nak, hogy elviszi a helyszínre, megígérve, hogy nem bonyolódik az ügybe. Na persze. Pancser vagyok, gondolta Lottie.

Felmérte a környéket. A lakóparkban körülbelül ötven kétemeletes ház állt, rendben tartott kertekkel. Ahogy a ház felé sietett, Boyd ment utána. Egyenruhás rendőr állt a kapunál jegyzettömbbel a kezében, esőtől csöpögő kabátban.

– Jó reggelt, Parker nyomozó – mondta komoran, de felderült az arca, amikor meglátta, hogy ki áll Lottie mögött. – Jó reggelt, Boyd őrmester!

Lottie aláírta a papírt, és az ajtó felé indult.

– Nem mondhatni, hogy szép nap a kint ácsorgáshoz, Martina – jegyezte meg Boyd.

– Boyd, siess! – szólt utána Lottie. – Az idő bizonyíték.

– Ezt meg hol hallottad?

Tudomást sem véve a kérdésről, amit valószínűleg amúgy is költőiek szánt, Lottie átvett egy védőruhát és egy-egy pár cipővédőt és kesztyűt az egyik helyszínelőtől. Beállt a kis ponyvatető alá, hogy ne áztassa el az eltömődött ereszből ömlő esővíz, és belebújt a védőruhába. Átkozta magát, hogy nem hozott semmit, amivel összeköthetné a haját. Jó hosszúra megnőtt. Chloe ötlete volt, az esküvő miatt. A gyomra megrándult az idegességtől. Mindenki izgatott volt, és bár várta a szép napot, ő valamiért nyugtalannak érezte magát. Vajon helyesen cselekszik?

Lerázta magáról a pillanatnyi kétséget, az álláig húzta a cipzárt, rakoncátlan haját a csuklya alá tűrte, és felvette a maszkot. Miután a csizma és a kesztyű is a helyén volt, belépett a keskeny folyosóra.

Egy gombócba gyűrt kék kabát volt a padlón, alatta pár táska. Bőven volt hely az akasztókon, szóval miért hagyták itt a kabátot?

– Valaki sietett – vetette hátra a válla felett.

Boyd még mindig a védőoverall felvételén ügyködött.

A folyosó végén volt a konyha, fehér kredencekkel és középen egy konyhaszigettel, körülötte fémvázas székekkel. A teraszajtó előtt fehér fátyolfüggöny lógott, csillagokkal díszítve. A falon hatalmas absztrakt festmény a szivárvány minden színében, a sarokban pedig festőállvány, rajta egy hasonló festmény befejezetlenül.

Lottie bólintott egy egyenruhás rendőrnek, aki a nappaliban ült egy kétségbeesett fiatal nővel, aki a kezébe temette az arcát. A nővér, aki megtalálta a holttestet. Be kellett volna vinni az őrsre, de egyelőre nem volt az útjukban, ezért Lottie úgy döntött, későbbre halasztja vele a beszélgetést. Visszafordult a folyosó felé, ahol Boyd várta a lépcső aljában.

– Fent van a holttest.

– Rájöttem. – Átbújt a karja alatt, és a hangokat követve elindult felfelé a hálószobába. Megszólította az egyik helyszínelőt. – McGlynn itt van már?

– Úton van – válaszolta a férfi.

– Gerry, igaz? – kérdezte a fiatalembert a fényképezőgéppel a kezében.

– Igen.

Mivel nem jutott eszébe más, amivel hátráltathatta volna az elkerülhetetlent, belépett a szobába.

– Úristen, mi történt vele?

Senki sem válaszolt.

Visszafojtott lélegzettel közelebb ment. A fiatal nő a hátán feküdt, a teste természetellenes pózban, beállt a hullamerevség, a sarka a matracba fúrva, feje a párnába nyomva, a szája néma sikolyba fagyott. Nehéz volt észrevenni, de Lottie esküdni mert volna rá, hogy a feneke nem is ért le az ágyra. Az arcából nehezen tudta megítélni a korát, de a jelentés szerint huszonöt éves volt. Barna haja vállig ért, és kócos volt, rendetlen. Rövid ujjú, begombolt vörös blúzban volt, a három felső gombot kivéve – úgy festett, mintha feltépték volna. Cérnák lógtak a gomblyukakból, az anyag is elszakadt. A kék farmerja is ki volt gombolva, feltárva a lány bugyijának a szélét és püffedt hasát. Mezítláb volt, a talpa furcsán elszíneződött.

Lottie az orrán át vette a levegőt, és amikor a helyszínelők elléptek az útjából, körbejárta az ágyat. Érezte, hogy a feje lüktetni kezd, és a szeme mögött is bizsergett. A levegőben szinte érződött a gonosz jelenléte. Ha hitt volna az ördögben, biztos lett volna benne, hogy meglátogatta ezt a nőt.

– Ne várjuk meg McGlynnt? – kérdezte Boyd az ajtónál várva.

– Nem – válaszolta Lottie. – Nem látom jelét, hogy valakivel dulakodott volna.

Az ágy lábánál egy pár vörös cipő hevert az oldalán, és egy ezüstgombos kék zakó, amit ledobtak a földre. Lottie kényszeresen visszanézett a párnára. A nő szeme fennakadt, csak véreres fehérség bámult vissza rá. A szája eltorzult, olyan volt, mint egy tölgyfa göcsörtös kérge. Habos nyál és hányás volt az ajkán, mintha valami gomba telepedett volna rá. Az orra és szája körül véraláfutás látszott. Eltört volna az orra? Nem volt vér.

– Jesszus – suttogta Boyd. – Mi az istennyila történt vele?

Mielőtt Lottie válaszolhatott volna, egy hang dörrent mögöttük.

– Már megint mi a fenét csinálnak a tetthelyem közepén?

Ez felrázta Lottie-t a kábulatából, és átpillantva Boyd válla fölött Jim McGlynn zöld, dühös szemét látta. Az arcát maszk fedte.

– Nem nyúltunk semmihez, ha számít.

– De itt vannak, nem? A kellős közepében. Hogyan végezzem így a munkámat, he?

– Jim, mondja, maga szerint minek tűnik ez az egész? – Lottie rá se hederített a férfi zsémbelődésére, eléggé jól ismerték már egymást, és megtűrték a másik jelentétét. De azt is tudta, hogy jelenleg jobban kellett neki McGlynn, mint ő McGlynn-nek. A legjobb bűnügyi szakértő volt, akivel a karrierje során találkozott.

– Honnan tudnám? Nem látok semmit, itt áll előttem! Olyanok maguk ketten, mint egy kicseszett zsiráfpár, ami megszökött az állatkertből.

Lottie félreállt, és odaengedte McGlynnt. A férfi tett egy lépést, és megállt. Vizsgálódott. Gondolkodott. Mindent feljegyzett magában. Körbejártatta a szemét a plafontól a padlóig, a függönyös ablakon, a kis éjjeliszekrényen a pislogó rádióval és a tiszta folyadékkal félig telt poháron. Végül az ágyon állapodott meg a tekintete.

– Mit gondol, drog? – vetette fel Lottie.

– Méreg – válaszolta McGlynn, megerősítve Lottie gyanúját. – Valószínűleg sztrichnin. Konyhanyelven patkányméreg, de fel kell boncolni, hogy megerősítsük. Hívják az állami patológust.

– Rajta vagyok – mondta Boyd megkönnyebbülten, hogy elhagyhatja a szobát.

– Öngyilkosság? – kérdezte Lottie.

– Parker detektívfelügyelő, mondtam már korábban, de elmondom még egyszer: nem vagyok a mindentudó Isten.

Lottie elmosolyodott a maszkja mögött. McGlynn mottója. És amikor pipa volt rá, és általában az volt, mindig így szólította.

– De a szakértői véleménye alapján mit gondol?

Jim nagyot sóhajtott, a maszkja felduzzadt, majd lelapult, mint egy lufi.

– A szakértői véleményem szerint tűnjön el a tetthelyemről.

– Szóval biztosan bűntény?

– Persze hogy egy rohadt bűntény! A testtartás és a hullamerevség alapján a legjobb tippem sztrichninmérgezés az utóbbi huszonnégy órában. És mivel rendkívül fájdalmas görcsökkel jár, nem szokás öngyilkossághoz használni. – Megszagolta a poharat. – Víznek tűnik, de megvizsgáljuk. – A test fölé hajolt. – Véraláfutásos foltok a száj, állkapocs és torok környékén.

Lottie előrelépett.

– Valaki kényszerítette rá, hogy megigya a mérget?

– Vagy valaki felgyorsította a folyamatot azzal, hogy megfojtotta – válaszolt McGlynn, és intett a kollégájának, hogy fényképezze le. – Gerry, tudod, mi a dolgod, csak szaporán.

McGlynn hátrébb lépett, hogy odaengedje Gerryt az ágyhoz. Lottie a nő kezére nézett. Az egyik a lepedőt markolta. A másik a nyakát karmolta. Ismét megnézte a foltokat és a tisztán látható karmolásokat. A nő feketére lakkozta a körmeit, ahogy a lábujjain is. Amikor villant a kamera, észrevett valamit, ami még zavarosabbá tette a jelenetet.

– Jim, van valami a szájában?

McGlynn félretolta a fotóst, és benézett a nő szájába, anélkül hogy hozzányúlt volna.

– Azt hiszem, igaza van, de meg kell várnom vele a patológust. – Hangosan szusszantott, és felnézett Lottie-ra, aki nem találta a szavakat.

– Egy biztos – szólalt meg végül –, ez a nő borzalmas, fájdalmas halált halt. Olyat fog halni maga is, ha továbbra is itt ácsorog, és nem hagy dolgozni.

– Kösz, Jim. – Nem árt illedelmesnek lenni, gondolta Lottie, még akkor is, ha a másik goromba.

Mielőtt elhagyta a szobát, vetett még egy pillantást az áldozatra, közben pörögtek a fejében a gondolatok. Miért öltek meg, Rachel Mullen?